12.9.2006

 

Oikeusministeriö
PL 25

00023 VALTIONEUVOSTO

Viite 	Lausuntopyyntönne 30.6..2006, OM 7/021/2004, OM0191:00/06/06/2000

Asia	LAUSUNTO VESILAKITYÖRYHMÄN MIETINNÖSTÄ   

Oikeusministeriö on pyytänyt 30.6.2006 päivätyllä kirjeellään Vesi- ja viemärilaitosyhdistykseltä lausuntoa vesilakityöryhmän mietinnöstä. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa mietinnöstä kunnioittavasti seuraavaa:

Yleistä

Vesilakityöryhmä on jatkanut vesilakitoimikunnan työtä ja keskittynyt mietinnössään muutamiin asiakokonaisuuksiin.  Vesi- ja viemärilaitosyhdistys antoi lausunnon toimikunnan mietinnöstä 26.10.2004. Siltä osin kuin tästä lausunnosta ei muuta ilmene, yhdistys viittaa aiempaan lausuntoonsa. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toivoo, että yhdistys saa myöhemminkin   valmistelun aikana tilaisuuden esittää  näkemyksiään vesihuoltoa koskevista säännösehdotuksista. Lisäksi Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että lausuntokierros ja/tai muu kuuleminen olisi  paikallaan uudestaan siinä vaiheessa, kun toimikunnan ja työryhmän ehdotukset on koottu yhdeksi lakiehdotukseksi, jossa on otettu huomioon sekä toimikunnan että työryhmän mietintöihin annetut lausunnot. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys tarkastelee lakiehdotusta vesihuoltolaitosten  näkökulmasta. Lakiehdotukset sisältävät useita vesihuoltolaitosten toimintaa koskevia säännöksiä. Vesihuoltolaitoksista ja vesihuollon järjestämisestä säädetään ensisijaisesti vesihuoltolaissa (119/2001), mutta vesihuoltolaitoksen toiminnan vaikutuksista ympäristöön säädetään muun muassa vesilaissa (264/1961) ja ympäristönsuojelulaissa (86/2000).  
  
Vesihuoltolain soveltamisalaan katsotaan kuuluvan yleensä kaikkien sellaisten vesihuoltolaitosten, jotka toimittavat vettä tai vastaanottavat jätevettä yli 10 m3 päivässä tai palvelevat yli 50 henkilöä, jos ne palvelevat useampaa kuin muutamaa kiinteistöä (vesihuoltolain 3 §:n perustelut). Kaikkein pienimpiä toimijoita lukuun ottamatta vesiosuuskuntakin katsotaan vesihuoltolain  mukaiseksi vesihuoltolaitokseksi.  Kuntien   liikelaitosten ja teknisen toimialan yksiköiden lisäksi  huomattava osa vesihuoltolaitoksista on yksityisoikeudellisia osakeyhtiöitä ja osuuskuntia. Vesihuoltolain mukaan vesihuoltolaitoksella ei ole viranomaisen velvollisuuksia eikä oikeuksia silloinkaan, kun se toimii  kunnan liikelaitoksena tai teknisen osaston yksikkönä.  

Kalatalousvelvoite- ja maksu

Vesi- ja viemärilaitosyhdistyksen näkemyksen mukaan  toiminnanharjoittajan  kannalta kalatalousmaksu on usein vaivattomampi tapa kompensoida toiminnasta aiheutuvat kalataloudelliset tarpeet kuin kalatalousvelvoite. Kalatalousmaksun aseman parantaminen työryhmän ehdottamalla tavalla on siksi kannatettava ajatus.  Tärkeä maininta on, että  maksu tulee kohdentaa sille alueelle, jolle hankkeen vahingollinen  vaikutus ulottuu. Kalatalousmaksun  kohdentaminen  kalaston säilyttämistoimenpiteisiin voi  luonnollisesti olla alan viranomaisen tehtävänä.  Kalatalousmaksun määräämisperusteiden tulee olla lisäksi kohtuulliset ja tasapuoliset eri toiminnanharjoittajien kesken. 

Voimassaolevien lupien tarkistaminen

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että voimassa oleviin lupiin ei tule tehdä sellaisia tarkistuksia, joiden takia toimintaa jouduttaisiin muuttamaan kesken luvan voimassaoloajan. Jos laissa annetaan tarkistusmahdollisuuksia, niitä koskevien säännösten soveltamisalan tulee olla hyvin suppea. 
 
Vesilakiehdotuksen 3 luvun 23 §:n  perusteluiden mukaan mahdollisuus saada lupa raukeamaan koskee sellaisia tilanteita, että lupa on menettänyt merkityksensä.  Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että jos luvan raukeamista voi hakea joku muu kuin luvan haltija, hakemisen mahdollisuudet tulee rajata tiukasti.   

Mahdollisuus luvan muuttamiseen Suomea sitovan kansainvälisen velvoitteen täytäntöönpanemiseksi annettujen säädösten noudattamiseksi  (ympäristönsuojelulakiehdotuksen 58 § 1 ja mom.) on monella tavalla oikeudellisesti ongelmallinen. Säännöksessä ei eroteta toisistaan lupamääräyksiä tai –ehtoja eikä luvan edellytyksiä, vaan siitä saa sen käsityksen, että siinä tarkastellaan lupaa kokonaisuutena. Lisäksi säännöksessä annetaan  muun muassa ”haitankärsijälle” mahdollisuus hakea luvan muuttamista tällä perusteella. Jossain määrin mahdollisuus luvan tarkistamiseen lupaehtojen tai –määräysten osalta voi olla perusteltu, jotta ei tarvitse myöntää määräaikaisia lupia, mutta säännös on esitetyssä muodossa luvanhaltijan oikeusturvan kannalta liian tulkinnanvarainen ja väljästi muotoiltu. 
  
Johtojen sijoittaminen

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys pitää tarkoituksenmukaisena työryhmän ehdotusta siitä, että vedenottoluvan yhteydessä voitaisiin päättää myös vesijohdon sijoittamisesta, mutta sijoittaminen perustuisi muuten  maankäyttö- ja rakennuslakiin. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys  katsoo, että  sekä vesijohtojen että viemärijohtojen sijoittamisessa tulisi menetellä pääasiassa maankäyttö- ja rakennuslain mukaisesti.  Silloin, kun vesi- ja viemärijohdot sijoitetaan samaan kaivantoon, molempien sijoittamisesta tulisi voida päättää myös vedenottoluvan yhteydessä, kuten työryhmä esittää.  

Joskus samaan kaivantoon  vesijohdon kanssa sijoitetaan muita kuin vesihuoltoon liittyviä kaapeleita, johtoja tms.  Olisi tarkoituksenmukaista, että   maahan sijoitettavista johdoista ja laitteista säädettäisiin maankäyttö- ja rakennuslaissa mahdollisimman yhdenmukaisesti. 

Maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:ään esitetystä uudesta 3 momentista saa sen käsityksen, että uudistettu säännös ei koskisi viemäriin liittyvien vähäisten laitteiden, rakennelmien ja laitosten sijoittamista.  Näin se muuttaisi vallitsevaa käytäntöä viemärin osalta.  Oikeuskäytännössä on katsottu esimerkiksi   pumppaamon kuuluvan viemäriin (KHO 1970 II 89, KHO 1971 II 68).  Lisäksi viemäriin kuuluu tarkastuskaivoja ja –putkia. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että säännös on esitetyssä muodossa epäselvä ja aiheuttaisi tulkintaongelmia, joten se vaikeuttaisi tarpeettomasti viemäriin kuuluvien laitteiden sijoittamista.  Säännöstä tulisi tarkistaa niin, että se kattaa myös viemäriin liittyvät vähäiset laitteet, rakennelmat ja laitokset.  Samat tarkistukset tulisi tehdä kaikkiin lakiehdotusten  viemärin sijoittamista  koskeviin säännöksiin. Lisäksi ehdotetussa  maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n 3 momentissa oleva viittaus 1 momenttiin olisi syytä korvata viittauksella koko pykälään.   

Lisäksi vesilain  4 luvun 8 §:n perusteluista mietinnön sivulta 50 saa sen käsityksen, että jos vesijohtojen sijoittamisesta tehtäisiin sopimus, se ei sitoisi kiinteistön uutta omistajaa ja haltijaa.  Siinä viitataan MTK:n ja Suomen Kuntaliiton suositussopimukseen maahan kaivettavista johdoista, joka koskee   vesi-, viemäri-, kaukolämpö-, kaapeli- ym. johtojen sijoittamista. Samassa yhteydessä olevasta perustelutekstistä saa sen käsityksen, että sopimuksen pysyvyydessä olisi vesijohtojen osalta ongelmia lain muutoksen jälkeen. Työryhmän ehdotus on tältä osin  tulkinnanvarainen. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että kun johdon sijoittamisesta sovitaan, sopimuksen tulee olla kiinteistön uutta omistajaa sitova samalla tavalla kuin   voimassaolevan maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n mukaan. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n uusi 3 momentti tulisi kirjoittaa uudelleen esimerkiksi  seuraavasti:

”Tätä pykälää sovelletaan myös vesijohdon ja viemärin sekä niihin liittyvien vähäisten laitteiden, rakennelmien ja laitosten sijoittamiseen, jos sijoittamisesta ei ole päätetty vesilain (  /  ) mukaisessa vedenottoa koskevassa lupapäätöksessä.”  

Ympäristönsuojelulakiin ehdotetun 103 §:n 4 momentin mukaan jäteveden johtamiseen saatu oikeus olisi pysyvä.  Jos   103 a §:ssä ”viemäriputkella” tarkoitetaan myös vesihuoltolaitoksen viemäriä, sijoittamista koskeva sopimus sitoisi ilmeisesti myös kiinteistön uutta omistajaa tai haltijaa, koska 103 §:ssä viitataan viemäriputken osalta toimikunnan mietinnössä olevan vesilain 5 luvun 10 §:ään, jossa sanotaan sijoittamista koskevan oikeuden pysyvyydestä. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että jäteveden johtamisjärjestelyjen tulee saada laissa samanlainen pysyvyyssuoja riippumatta siitä, kenelle ne kuuluvat. 

Käsitteet

Lakiehdotuksissa käytetään käsitteitä ”viemäri” ja  ”viemäriputki”, joiden määrittely olisi jossain kohtaa tarpeen. 

Määräykset viemäriputkesta (49 §)

Ympäristönsuojelulakiehdotuksen 49 §:n mukaan ympäristöluvassa on tarvittaessa vesilain mukaisesti määrättävä viemäriputken rakentamisesta ja sitä varten tarvittavasta käyttöoikeudesta. Säännöksessä viitataan vesilakiin. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys kiinnittää huomiota säännöksen viimeiseen virkkeeseen, jossa todetaan, että ”käyttöoikeuteen sovelletaan vesilain 2 luvun 11 §:n 2 momenttia ja 17 lukua. Sama viittaus on ympäristönsuojelulakiehdotuksen 48 §:n 2 momentissa. Viittauksella tarkoitetaan ilmeisesti toimikunnan mietinnössä olevia vesilain säännöksiä. Toimikunnan mietinnön 2 luvun 11 §:ssä sanotaan ” oikeuden myöntämisestä korvausta vastaan”.  Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että viittaukset  2 luvun 11 §:n 2 momenttiin tulee poistaa. Korvauksia ei tule kytkeä käyttöoikeuksiin, vaan  sen sijaan vahingon ja haitan aiheutumiseen. Esimerkiksi ympäristönsuojelulakiehdotuksen 48  ja 49 §:ien mukaan ”vahingon, haitan ja edunmenetyksen korvaamiseen sovelletaan vesilain 13 lukua.” Viittaus vahingon, haitan ja muun edunmenetyksen korvaamiseen vesilain 13 luvun mukaan riittää kattamaan myös viemärin sijoittamiseen ja alueen käyttöön liittyvät korvaustarpeet. 

Johtojen suojaaminen

Ehdotuksessa ei ilmeisesti ole mukana säännöstä olemassa olevien vesijohtojen suojaamisesta. Viemärin osalta sellainen on, jos katsotaan, että uusi ympäristönsuojelulain 103 a § koskee myös vesihuoltolaitoksen viemäriä.  Voimassa olevan vesilain 10 luvun 11 §:ssä sanotaan, että jos on annettu lupa viemärin rakentamiseen, ei maata saa käyttää niin, että johdon käyttö tai kunnossapito vaikeutuu. Samaa pykälää on tiettävästi sovellettu myös vesijohtoihin. Esimerkiksi rakennuksen sijoittaminen johdon päälle vaikeuttaa mahdollisten vuotojen korjaamista ja havaitsemista ennen vahinkojen syntymistä.  Kuten lausunnossaan vesilakitoimikunnan mietinnöstä, Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että lakiin tulee sisällyttää vesijohtojen ja viemärijohtojen suojaamista koskevat säännökset. 

Poikkeus luvan myöntämisen esteistä

Mietinnön mukaan työryhmän toimeksiantoon kuului vesilakitoimikunnan ehdottamaan  valtioneuvoston poikkeuslupaan liittyvä menettely.  Työryhmä ehdottaa  siihen liittyvien hankkeiden rajaamista ja poikkeusluvan myöntämisedellytysten täsmentämistä. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys pitää tärkeänä vesilakiehdotuksen 3 luvun  5 §:ssä valtioneuvostolle annettua mahdollisuutta myöntää poikkeus luvan myöntämisen esteistä, jos hanke on yleisen edun kannalta tärkeä.  Kuten jo toimikunnan mietinnössä todettiin, ehdoton luvanmyöntämiseste saattaa muodostua esteeksi sellaisille yhteiskunnallisesti merkittäville hankkeille, joita varten sitä ei ole alun perin tarkoitettu. Tällaisia voivat olla esimerkiksi laajat ja alueellisesti tärkeät vesihuoltohankkeet. Yhdistyksen näkemyksen mukaan poikkeuksen myöntämistä koskevan säännöksen alussa on syytä olla esimerkkiluettelo, joka sisältää mm. yhdyskunnan vesihuoltoa palvelevat hankkeet,  kuten työryhmän ehdottamassa 3 luvun 5 §:ssä. 
  
Pohjaveden ottomahdollisuuteen perustuvan lisäarvon korvaaminen
 
Korvauksia koskevan 13 luvun 6 §:n  lopussa on todettu, että ” Käyttöoikeudesta suoritettavaa korvausta määrättäessä on otettava huomioon myös pohjaveden ottomahdollisuuteen perustuva maan lisäarvo”. Säännös on epäselvä ja voi sellaisenaan aiheuttaa kiistaa korvauksen määrästä ja tärkeän hankkeen viivästymistä.  Korvausta määrättäessä ei myöskään tulisi ottaa huomioon ottomahdollisuutta, vaan otto-oikeus, jos sellainen on olemassa lain tai viranomaisen antaman luvan perusteella.   
 
Lakiehdotuksen 4 luvun 2 §:n 1 momentin mukaan  vesialueen omistaja saa ottaa ilman ympäristöviraston lupaa  pintavettä tavanomaista kiinteistökohtaista talouttaan varten. Edellä sanottu koskee säännöksen 3 momentin mukaan soveltuvin osin myös alueen omistajan ja haltijan oikeutta ottaa pohjavettä.  Siksi Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että  13 luvun 6 §:ssä voitaisiin säätää paremminkin  ”pohjaveden kotitarveottoon perustuvasta maan lisäarvon korvaamisesta”.  

Rauno Piippo			Anneli Tiainen
toimitusjohtaja		lakiasiain päällikkö