3.12.2004

Oikeusministeriö / Lainvalmisteluosasto,
yksityisoikeuden yksikkö
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

Viite	OM:n kirje 30.7.2004 OM 7/021/2004

Dnro	PSY-2004-H-28

Asia	Lausunto vesilakitoimikunnan mietinnöstä (Kom 2004:2)

Yleistä

Vesilain kirjoittaminen uudestaan on tarpeen. Nykyinen vesilaki on vuosien mittaan tehtyjen muutosten johdosta pirstaleinen ja sisältää runsaasti viittauksia. Nykyisessä muodossa vesilaki on vaikeaselkoinen.

Ehdotetun uuden vesilain rakenteesta ympäristölupavirastolla ei ole huomautettavaa. Jäljempänä esitetyt huomiot koskevat muun muassa vesilain menettelysäännöksiin ehdotettuja muutoksia, määritelmiä, ehdotettujen pykälien sisältöä ja niiden keskinäistä suhdetta sekä vertailua voimassa oleviin säännöksiin. Lisäksi joissakin kohdissa kiinnitetään huomiota vakiintuneen ratkaisukäytännön huomioon ottamiseen lain jatkovalmistelussa.

Jäljempänä mietintöön sisältyvä ehdotus uudeksi vesilaiksi on UVL ja voimassa oleva vesilaki VL.

Ehdotetussa uudessa vesilaissa huomioon otettavia seikkoja:

1 luku

–	3 §:n 1 momentin 3 kohdan määritelmää tulisi selkeyttää. Nyt "lukuun ottamatta" -poikkeukset ovat keskellä määritelmää. 

–	3 § 1 momentin 16 kohdassa erityiseen käyttöön otetun alueen määritelmä vastaisi pääosin nykyisin ojitusta koskevan VL 6:43:n määritelmää avonaisen ojan rakentamisrajoituksista. UVL:n 1 luvussa ovat lain yleiset säännökset. Ehdotetun määritelmän sijoittaminen yleisiin säännöksiin on ongelmallinen suhteessa korvaus- ja toimenpidesäännöksiin. Vakiintuneessa ratkaisukäytännössä korvaukseen määrääminen ja rannan suojaamiseen velvoittaminen edellyttää, että ranta on rakentamalla otettu erityiseen käyttöön. 

Sanotusta syystä ehdotettu määritelmä tulisi siirtää ojitusta koskevaan UVL:n 5. lukuun, jonka 9 §:n 4 momentissa ja 13 §:n 2 momentissa on maininta erityiseen käyttöön otetusta alueesta. 

Yleisiä säännöksiä koskevaan lukuun erityiseen käyttöön otetun alueen määritelmä on tarpeen muotoilla uudelleen.

2 luku

–	4 § 2 momentin veden ottamisen edellytyksenä olisi, että veden ottamisesta ei aiheudu haittaa tai vähäistä suurempaa häiriötä. Mikä on haitan ja häiriön ero ja mitä tarkoittaa vähäistä suurempi häiriö? 

Muun kuin vesialueen omistajan oikeutta ottaa pintavettä koskevan 4 luvun 3 §:n 1 momentin mukaan ottamista varten tehtävät työt olisi tehtävä niin, ettei niistä aiheudu sanottavaa haittaa tai häiriötä. Miten vähäistä suurempi häiriö eroaa sanottavasta häiriöstä?

–	9 § 1 momentissa flada ja kluuvijärvi ovat erikoistermejä, joiden merkitys lienee harvojen kansalaisten tiedossa. Selvyyden vuoksi niiden määritteleminen lakitekstissä esimerkiksi sulkeissa olisi suositeltavaa.

–	12 §:n 1 momentin mukaan oikeus toisen alueeseen voitaisiin myöntää (nykyisin VL 2:71) edellyttäen, että luvan myöntämisen edellytykset muutoin ovat olemassa, jos hakija omistusoikeuden tai pysyvän käyttöoikeuden perusteella hallitsee enemmän kuin puolta tarvittavasta alueesta.

Oikeuskäytännön perusteella nykyisin on epävarmaa, voivatko ja miten hankkeen hakija ja asianosaiset perustaa ennen lupahakemuksen vireille saattamista pysyviä käyttöoikeuksia hankkeessa tarvittaviin alueisiin. 

Sanotusta johtuen pysyvä käyttöoikeus ja miten sellainen voidaan sopimuksin perustaa, tulisi määritellä esimerkiksi UVL 1:3:ssa.

–	12 § 3 momentin mukaan omistus- tai pysyvästä käyttöoikeudesta toisen alueeseen riippumatta hakijalle voitaisiin myöntää tarvittava oikeus toisen alueeseen tai sen omaksi lunastamiseen, mikäli hanke on yleisen tarpeen vaatima. Vastaava säännös on nykyisin VL 2:8:ssa.

Yleisen tarpeen edellytysten täyttyminen ratkaistaan tapauskohtaisesti. Ratkaisukäytännössä yleisen tarpeen käsitteelle ei ole syntynyt vakiintunutta sisältöä tai tunnusmerkistöä. UVL:ssa olisi harkittava yleisen tarpeen määrittelemistä esimerkiksi UVL 1:3:ssa. Yksityiskohtainen määritelmä ei liene mahdollinen, mutta käsitteen sisällölle voitaneen ratkaisukäytäntö huomioon ottaen antaa suuntaviivat esimerkiksi sen osalta, onko hankkeen tarve oltava merkittävä valtakunnallisesti, seutukunnallisesti tai riittäisikö paikallinen tarve. Lisäksi yleisen tarpeen merkitystä olisi harkittava määriteltäväksi hankekohtaisesti kuten vedenkorkeudennostohankkeissa (esim. KHO 1987 A 64).

UVL 3:123:n osalta voitaisiin harkita samanlaista sanamuotoa kuin 6:43:ssa on ehdotettu.

3 luku

–	2 § :n 1 momentin 6 kohdassa sanamuoto olisi "aiheuttaa vahinkoa tai haittaa kalastukselle tai kalakannoille:". VL 2:221:ssa sanamuoto on "…aiheutuu kalastolle tai kalastukselle ilmeistä vahinkoa,…". Onko vahinkomääritelmää ollut tarkoitus muuttaa ottaen huomioon, että vahingon lisäksi on maininta haitasta?

Ehdotettujen termien osalta ympäristölupavirasto toteaa lisäksi, että VL:n 11:11:n termien "vahinko, haitta tai muu edunmenetys" sijaan UVL 13:11:ssa olisi vain termi "edunmenetys". 

–	Voimassa olevan vesilain mukaan ensin on arvioitava, aiheutuuko hankkeesta VL 2:5:ssa tarkoitettuja ehdottomia luvan myöntämisen esteenä olevia seurauksia ja vasta mikäli näin ei ole, lupaviranomainen tekee VL 2:62:n mukaisen intressivertailun hyötyjen ja edunmenetysten välillä.

Ehdotuksen mukaan lupaviranomaisen olisi ensin tehtävä intressivertailu (UVL 3:4, 3:6 ja 3:7) hankkeen hyödyistä ja menetyksistä, ja vasta tämän jälkeen arvioitaisiin aiheutuuko hankkeesta luvan myöntämisen esteenä olevia UVL 3:51:ssä tarkoitettuja seurauksia. Mikäli luvan myöntämisen esteen katsottaisiin täyttyvän UVL 3:52:n 2 tai 3 kohdan perusteella, valtioneuvosto voisi kuitenkin myöntää poikkeusluvan hankkeen toteuttamiseen, jos hanke on yleisen edun kannalta tärkeä.

Jos poliittisesti päädytään siihen, että valtioneuvostolle uskotaan ratkaisuvalta yleisen edun kannalta tärkeissä hankkeissa, on menettely tehtävä etupainotteiseksi. Ympäristölupavirasto ehdottaa harkittavaksi menettelyä, jossa ympäristölupavirasto pyytäisi vireille tulleesta hakemuksesta valtioneuvoston päätöksen siitä, onko hanketta pidettävä yleisen edun kannalta tärkeänä. Päätös olisi juridisesti ympäristölupavirastoa sitova, ja lupa hankkeeseen olisi myönnettävä, mikäli intressivertailun perusteella lupa voitaisiin myöntää eikä hankkeesta aiheutuisi UVL 3:51:n 1 kohdassa tarkoitettuja seurauksia. 

Mikäli ympäristölupavirasto päätyisi lupaharkinnassaan siihen, että lupaa ei voida myöntää UVL 3:51:n 1 kohdan nojalla, hanketta ei voitaisi toteuttaa edes valtioneuvoston poikkeusluvalla. Ehdotettujen säännösten mukaan ympäristölupaviraston pitäisi tässäkin tapauksessa tehdä intressivertailu ennen kuin UVL:n mukainen luvan myöntämisen ehdoton este todettaisiin. Ympäristölupaviraston järkiperäisen työskentelyn vuoksi olisi harkittava, voitaisiinko hakemus ainakin tällaisessa (harvinaisessa) tapauksessa hylätä ilman intressivertailun suorittamista. Mikäli muutoksenhakutuomioistuin ympäristölupaviraston päätöksestä poiketen katsoisi, että hankkeesta ei aiheudu UVL 3:51:n 1 kohdassa tarkoitettua seurausta, asia voitaisiin palauttaa kokonaisuudessaan uudelleen käsiteltäväksi ympäristölupavirastossa. Poikkeuslupahakemuksen käsittelysäännöksistä on lausuttu jäljempänä UVL 11:20:n kohdalla.

On myös huomattava, että merkittävissä vesitaloushankkeissa sovelletaan pääsääntöisesti ympäristövaikutusten arviointimenettelystä annetun lain (10.6.1994/468) mukaista arviointimenettelyä, jossa laadittava arviointiselostus olisi myös UVL 11:32:n mukaan liitettävä hakemusasiakirjoihin. Etenkin tällaisissa hankkeissa arviointiselostuksesta saatavien tietojen perusteella kannanotto hankkeen vaikutuksiin ja tarpeellisuuteen yleisen edun kannalta on mahdollista tehdä jo hakemuksen vireille tulon jälkeen.

-	Ehdotetusta valmistelulupaa koskevasta 15 §:stä ympäristölupavirasto toteaa, että sekahankkeissa tulisi säätää noudatettavaksi YSL:n 101 §:n mukaista aloittamislupaa silloin, kun ympäristölupa on pääasiallinen toimintaa säätelevä lupa.

5 luku

–	19 § 2 momentin viimeinen sana pitäisi olla "viivästyskorkoa" ei "korkoa". 

–	33 § 1 momentin mukaan ojitustoimituksen toimitus- ja loppukokouksesta olisi ilmoitettava julkisesti kuuluttamalla vähintään 14 päivää aikaisemmin asianomaisissa kunnissa. Kuulutusajan tulisi ympäristölupaviraston käsityksen mukaan olla vähintään 30 päivää. Ehdotettu määräaika on niin lyhyt, että siitä voisi aiheuttaa kohtuuttomia edunmenetyksiä. 

6 luku

–	1 §:n mukaan luku koskee järven tai lammen keskivedenkorkeuden pysyvää muuttamista sitä alentamalla tai nostamalla. Ympäristölupavirasto ehdottaa harkittavaksi voitaisiinko "keskivedenkorkeuden" sijaan käyttää termiä "vedenkorkeuden". Käytännössä on ilmennyt tapauksia, jolloin keskivedenkorkeutta ei ole voitu luotettavasti selvittää. Asetettavien lupamääräysten osalta UVL 3:10:n mukaan lupapäätöksessä olisi tarvittaessa annettava määräykset veden enimmäis- tai vähimmäiskorkeudesta.

–	4 §:n 2 momentin mukaan järven tai lammen keskivedenkorkeuden nostamisen edellytyksenä on, että vähintään kolme neljännestä veden alle jäävän maa-alueen pinta-alasta edustavien kiinteistöjen tai yhteisalueiden omistajista ovat antaneet kirjallisen suostumuksensa nostamiseen taikka että luvanhakija pysyvän käyttöoikeuden perusteella hallitsee enemmän kuin puolta tästä alueesta.

Suostumusten osalta voi joissakin tapauksissa olla ongelmallista, mikäli tilanomistajalla ei vielä suostumusta antaessaan ole käsitystä, kuinka suuri alue hänen tilastaan jää veden alle vedenkorkeuden nostamisen seurauksena.

Nykyisin on epävarmaa, millaisella ennen lupapäätöksen antamista tehdyllä yksityisoikeudellisella sopimuksella voidaan saada pysyvä käyttöoikeus hanketta varten tarvittavaan alueeseen. Tästä syystä ympäristölupavirasto ehdottaa määriteltäväksi myös kirjalliselle suostumukselle asetettavat riittävät sisällölliset vaatimukset. 

7 luku

–	9 §:n 2 momentin mukaan hyödynsaajalla on oikeus liittyä jo perustettuun säännöstely-yhteisöön, jos hänen jäseneksi pääsemiseensä on katsottava olevan perusteltua syytä. Säännöstely-yhtiöön liittymiseen halukkaan henkilön kannalta olisi tarpeen tietää, millaisia ovat jäsenyyteen oikeuttavat perustellut syyt. Ehdotetussa lainkohdassa tai sen perusteluissa (s. 93) perusteltu syytä ei ole määritelty. 

9 luku

–	12 §:n 2 momentin toisella rivillä sana "uittoyhdistyksessä" pitäisi olla "uittoyhteisössä".

10 luku

–	1 §:n 1 momentin mukaan "Yleisiä kulkuväyliä ovat julkiset paikallisväylät ja yleiset paikallisväylät". Määritelmän pitäisi olla: "yleisiä kulkuväyliä ovat julkiset kulkuväylät ja yleiset paikallisväylät". Tehdystä määritelmästä johtuen termit on tarkistettava myös muissa luvun §:ssä.

11 luku

Menettelysäännökset olisi UVL:ssa tehtävä aina, kun se on mahdollista, samanlaisiksi kuin YSL:ssa. Menettelysäännösten ja termien erot aiheuttavat käytännössä turhaan vaikeuksia ja epäselvyyksiä.

–	8 §:n mukaan hakijalle varattaisiin tilaisuus selityksen antamiseen mm. muistutuksista. Ympäristölupavirasto ehdottaa harkittavaksi, voidaanko hakijalta pyytää selityksen sijaan vastine, kuten ympäristönsuojelulain mukaisissa asioissa.

–	14 §:ssä säädetään tarkastuksen toimittamisesta. Myös tarkastus olisi syytä harkita muutettavaksi ympäristönsuojelulaissa käytetyksi termiksi katselmus. Termin käyttämisestä ei vastaisuudessa aiheutune epäselvyyksiä, mikäli katselmustoimitus ei vastaisuudessa enää sisälly vesilain järjestelmään.

–	15 §:ssä säädetään suullisesta todistelusta. Muutoin menettelyssä lienee tarkoitus soveltaa hallintolainkäyttölain tai oikeudenkäymiskaaren asianomaisia säännöksiä, mikä tulisi selvyyden vuoksi mainita. 

–	16 §:ssä säädettäisiin erityisen selvityksen hankkimisesta. Säännöksen 3 momenttiin tulisi ympäristölupaviraston käsityksen mukaan lisätä mahdollisuus jatkaa selvitysmenettelyssä laadittavan lausunnon antamiselle varattavaa määräaikaa. 

Lausunnon antaminen 60 päivän kuluessa menettelyn aloittamisesta on useimmiten käytännössä mahdotonta. Menettely voidaan määrätä aloitettavaksi talvella, mutta mahdollisesti hyvinkin laajan selvityksen laatiminen voi edellyttää kesällä tehtäviä maastotöitä, minkä lisäksi asianosaisten kuuleminen voi viedä aikaa. Määräajaksi tulisi säätää 60–180 vuorokautta, jota voidaan erityisestä syystä pidentää.

Ehdotuksen mukaan katselmustoimitus ei enää sisältyisi uuden vesilain järjestelmään. Merkittävissä hankkeissa sovelletaan yleensä ympäristövaikutusten arviointimenettelyä, jolloin asiassa selvitetään paljolti samoja kysymyksiä kuin katselmustoimituksissa tehtäisiin lukuun ottamatta hankkeesta aiheutuvien edunmenetysten korvaamista. Tästä johtuen selvitysmenettelyssä voitaisiin vastaisuudessa joutua käsittelemään vaikutuksiltaan merkittävästä hankkeesta aiheutuvien edunmenetysten korvaamista, mikä edellyttäisi riittävän pitkän ajan varaamista selvityksen tekemistä varten. Joissakin tapauksissa korvauskysymysten ratkaiseminen voisi myös edellyttää ympäristölupaviraston mahdollisesti mittavaa ja paljon aikaa vievää maastotarkastusta. 

Edellä lausutun perusteella ympäristölupavirasto pitää tärkeänä, että erityisen selvityksen hankkiminen järjestetään niin, että menettelyssä voidaan saada ympäristölupaviraston päätöksentekoa varten riittävät tiedot. 

–	Ympäristölupavirasto toteaa lisäksi , että sillä ei ole huomautettavaa ehdotuksesta siltä osin, kuin lopputarkastusta koskevista säännöksistä on tarkoitus luopua. UVL 14:8:n valmistumisilmoituksen johdosta tehtäviä toimenpiteitä koskevat säännökset ovat riittävät.

–	18 §:n 2 momentin toisella rivillä "ja nojalla" tulisi olla "ja sen nojalla".

–	UVL 11:20 §:ssä olisivat UVL 3:52:ssa tarkoitetun valtioneuvoston poikkeusluvan käsittelyä koskevat menettelysäännökset. Säännöksen 1 momentti koskee tilannetta, jolloin lupa voitaisiin muutoin myöntää, mutta hakemus olisi hylättävä UVL 3:51:n  2 tai 3 kohdan nojalla. Tällöin ympäristölupaviraston päätöksessä olisi määrättävä, että luvan mukaisiin toimiin hankkeen toteuttamiseksi ei saada ryhtyä ennen kuin valtioneuvosto on myöntänyt poikkeusluvan UVL:n 3:52:n nojalla. Tällaista ehdollista luvan myöntämismenettelyä on pidettävä ongelmallisena lupaviranomaisen ja lupamenettelyn toiminnan kannalta. Ehdotuksen perustelujen (s. 116) mukaan hankkeen negatiivisten vaikutusten merkitys tulee yleensä esille siten, että ne normaalisti johtavat luvan epäämiseen intressivertailun perusteella ja että nykyisen VL 2:5:n luvan myöntämiseste on siten varmistava säännös. Perustelujen mukaan VL 2:5:n soveltamisessa on tosiasiallisesti kyse hankkeen vaikutusten laajuudesta, jolloin hankkeesta voidaan arvioida aiheutuvan intressivertailussa enemmän hyötyjä kuin haittoja, mutta koska hankkeen negatiiviset vaikutukset ovat liian suuria, ei lupaa tule myöntää.

UVL 11:202:n alkuosan mukaan poikkeuslupahakemus voitaisiin tehdä vasta sen jälkeen, kun lupapäätös olisi lainvoimainen. Perustelujen (s.116) mukaan menettelyjärjestyksen tarkoituksena on varmistaa, että lupaharkinta tehtäisiin puhtaana ilman yleiseen etuun liittyviä arvostusseikkoja. Valtioneuvosten käsittelyssä olisi konkreettinen hanke, joka olisi toteutettavissa sellaisenaan. Valtioneuvostolla olisi käytettävissään myös tarkat tiedot hankkeen vaikutuksista vesiympäristöön, eikä niistä voitaisi esittää enää uutta näyttöä valtioneuvostossa. 

Ehdotettu poikkeuslupamenettely herättää useita kysymyksiä. Ympäristölupavirastossa sekä muutoksenhakuasteina toimivissa Vaasan hallinto-oikeudessa ja korkeimmassa hallinto-oikeudessa on ratkaisukokoonpanoissa on vesitaloushankkeiden käsittelyssä tarvittava asiantuntemus. Poikkeusluvan ratkaisuvallan myöntäminen valtioneuvostolle voisi olla ongelmallista perinteisen vallan kolmijako-opin mukaan. Lisäksi voitaneen olettaa, että ehdotettu poikkeuslupamenettely olisi omiaan kohtuuttomasti kasvattamaan merkittävien vesientaloushankkeiden jo muutoinkin pitkiä käsittelyaikoja. 

UVL 11:202:n loppuosan mukaan muutoksenhakutuomioistuimen tulisi palauttaa asia kokonaisuudessaan uudelleen käsiteltäväksi, mikäli se vastoin ympäristölupaviraston päätöstä katsoisi, että asiassa olisi tullut soveltaa UVL 3:51:n säännöstä. Lainkohtaa tulisi tarkentaa siten, että lupa-asia palautetaan kokonaisuudessaan uudelleen käsiteltäväksi, jos muutoksenhakutuomioistuin päättää vastoin ympäristölupaviraston päätöstä, että asiassa olisi tullut soveltaa UVL 3:51:n 2 tai 3 kohtaa.

UVL 11:203:n mukaan valtioneuvoston asetuksella säädettäisiin poikkeuslupahakemuksessa esitettävistä seikoista sekä hakemukseen liitettävistä selvityksistä. Oikeusturva- ja oikeusvarmuusnäkökohdat huomioon olisi ottaen tarpeen määritellä – kuten edellä UVL 2:123:n kohdalla on lausuttu yleisen tarpeen osalta – ainakin suuntaa antavasti, millaisten edellytysten täyttyessä hanke voisi olla yleisen edun kannalta niin tärkeä, että poikkeus luvan myöntämisen lähtökohtaisesti ehdottomiin edellytyksiin voitaisiin myöntää. 

Todettakoon, että keskivedenkorkeuden pysyvää alentamista ja nostamista koskevan UVL 6:43:n mukaan alueen omistajien suostumuksia ei tarvita, jos keskivedenkorkeuden alentaminen tai nostaminen on yleisen tarpeen vaatima tai tapahtuu yleiseltä kannalta tärkeää tarkoitusta varten. Säännöksessä mainitaan esimerkinomaisesti joitakin tapauksia, jolloin keskivedenkorkeuden nostaminen tai alentaminen voi tapahtua yleiseltä kannalta tärkeää tarkoitusta varten. Säännöksen perustelujen (s. 84) mukaan käsite "yleiseltä kannalta tärkeä tarkoitus" olisi jonkin verran laajempi kuin yleisen tarpeen käsite. 

–	21 §:n 2 momentin mukaan vakuus asetettaisiin lääninhallitukselle. Ympäristölupavirasto ehdottaa harkittavaksi, voitaisiinko vakuus asettaa alueelliselle ympäristökeskukselle, kuten ympäristönsuojelulain mukaisissa ympäristölupapäätöksissä tehdään.

12 luku

–	3 §:n 2 momentin mukaan vesioikeudellisen yhteisön perustavan kokouksen kokouskutsu olisi asianmukaisesti toimitettu, kun kutsukirjeet olisi postitettu ja ilmoitus julkaistu sanomalehdessä vähintään 14 päivää ennen kokousta. Ympäristölupavirasto käsityksen mukaan määräajan tulisi olla vähintään 30 päivää.

–	13 §:ssä säädetään vesioikeudellisen yhteisön päätöksen moitteenvaraisuudesta. Yhteisön tai hallituksen päätöstä voitaisiin moittia ympäristölupavirastossa vireille pantavalla hakemuksella. Muutoksenhaku kohdistuisi riita-asioiden luonteisiin seikkoihin, millä perusteella ympäristölupavirasto ehdottaa harkittavaksi, pitäisikö muutosta tällaisiin päätöksiin hakea kanteella käräjäoikeudessa.

13 luku

UVL:n ehdotettu korvausluku olisi kirjoitettava selvemmin. Ehdotuksen pykälien otsikot ovat nykyaikaisen lainsäädäntötekniikan mukaiset ja selkeät, mutta pykälien sisältö on lähinnä VL:n mukainen.

–	8 §:ssä säädettäisiin muun muassa kiinteään omaisuuteen perustetusta käyttöoikeudesta määrättävästä korvauksesta. Mikäli perustetusta käyttöoikeudesta ei UVL:ssa toisin säädettäisi, korvausta määrättäessä sovellettaisiin, mitä kiinteän omaisuuden ja erityisten oikeuksien lunastuksesta annetussa laissa (603/1977) säädetään. Ympäristölupavirasto ehdottaa nimenomaisesti säädettäväksi, onko pysyvästä käyttöoikeudesta määrättävä aina korvaus (ns. kohteenkorvaus). 

14 luku

–	4 §:n 3 momentin mukaan hallintopakkoasiassa "Päätös annetaan todisteellisena tiedoksiantona siten kuin hallintolaissa säädetään" pitäisi olla "Päätös annetaan todisteellisena tiedoksiantona siten kuin hallintolain 60 §:ssä säädetään". Tällöin lainkohta vastaisi uhkasakkolain 23 §:ää.

15 luku

–	Ympäristölupavirasto pitää hyvänä mahdollisuutta hakea 1 §:n 3 momentin mukaisesti oikaisua lainkohdassa tarkoitettuihin alueellisen ympäristökeskuksen ja työvoima- ja elinkeinokeskuksen päätöksiin.

–	3 §:ssä säädettäisiin kuulemisesta valituksen johdosta. 1 momentissa oleva kuulutuksen nähtävilläoloaika 14 päivää tulisi olla vähintään 30 päivää. Muutoinkin menettelyn tulisi olla yhdenmukainen sekä vesilain että ympäristönsuojelulain mukaisissa asioissa.

16 luku

–	3 §:n otsikko "Vesilain rikkominen" tulisi olla "Vesilain säännösten rikkominen".

18 luku

–	6 § :n (ympäristölupaviraston käsiteltävä erimielisyys) mukaan ympäristölupavirasto käsittelisi hakemuksesta muun muassa luvan tarpeellisuutta koskevan kysymyksen (nykyisin VL 14:22). Käytännössä tällaiset hakemukset käsitellään hallintopakkoasioina. Näin lienee tarkoitus menetellä vastaisuudessakin, vaikka ehdotuksen 6 §:ssä ei ole viittausta hallintopakkoasioita koskevaan lukuun kuten VL:n 14:2:ssa. Muutoin ilman sanktion uhkaa sisältävä luvan hakemiseen velvoittava päätös olisi tosiasiassa merkityksetön, mikäli lupaa ei haettaisi.

–	7 §:n 1 momentin perustelut tulisi kirjoittaa siten, että ympäristölupavirastot eivät ratkaise käräjäoikeuksien toimivaltaan kuuluvia riita-asioita esimerkiksi kiinteistöjen omistusoikeudesta. Selvyyden vuoksi perusteluissa tulisi esimerkein mainita tilanteita, milloin käyttö- tai omistusoikeutta koskeva erimielisyys voidaan lupamenettelyssä ratkaista esikysymyksenä

–	7 §:n 2 momentin mukaan 1 momentissa tarkoitetun riitaisan esikysymyksen vireilläolo käräjäoikeudessa ei estä hakemuksen edelleen käsittelyä ja lupa-asian ratkaisemista, ellei ympäristölupavirasto katso painavia syitä olevan käsittelyn siirtämiseen siksi, kunnes riita on ratkaistu. Selvyyden vuoksi lainkohdan perusteluissa tulisi mainita tilanteita, joissa lupa-asiaa ei voida ratkaista esikysymyksen vireilläolosta käräjäoikeudessa johtuen.  

–	11 §:n 1 momentin mukaan "Maksua ei peritä viranomaisen eikä…" pitäisi olla "Maksua ei peritä viranomaisen viranomaistehtävässä eikä…"

–	15 §:ssä säädettäisiin vedenhankintaa koskevista suunnitelmista ja ohjelmista, jotka ympäristöministeriö hyväksyisi. Samalla olisi tarpeen säätää, ovatko nämä suunnitelmat ja ohjelmat miten oikeudellisesti sitovia.

Ympäristölupaviraston johtaja	Matti Hepola

Esittelijä			Valtteri Niskanen