Päiväys
Datum	

Dnro
Dnr	
	
	18.2.2009	PIR-2004-J-65-90	
	
Oikeusministeriön lainvalmisteluosasto
PL 25                                                                                   

00023 VALTIONEUVOSTO		
	
Viite / Hänvisning	
Jari Salilan sähköposti 29.1.2009	

Asia  / Ärende	
VESILAINSÄÄDÄNNÖN UUDISTAMINEN	

Oikeusministeriö on 28.1.2009 julkistanut luonnoksen ehdotukseksi vesilainsäädännön uudistamisesta.

Pirkanmaan ympäristökeskus on antanut otsikkoasiasta sen aikaisemmissa vaiheissa lausuntonsa 29.10.2004 ja 18.9.2006.  Nyt julkistetusta luonnoksesta ympäristökeskus esittää huomautuksenaan seuraavan.

1 luku	Yleiset säännökset

Luonnoksessa – niin kuin vesilakitoimikunnan mietinnössäkin 16.6.2004 – 3 §:n 1 momentin kohdassa 3 vesistönä pidetään mm. keinotekoista vesialuetta ilman pinta-alan alarajaa.  Tarkoituksena ei kai ole, että esimerkiksi maakiinteistölle tehtävä vesistöstä erillään oleva pieni, vaikkapa 20 x 20 m2:n virkistyslammikko luetaan vesistöksi?  Luonnokseen sisältyvän ympäristönsuojelulain muutosehdotuksen 19 §:n 2 momentin kohta 4, jonka sanamuodon mukaan tekolammikkoa ei pidetä vesistönä, sekoittaa osaltaan vesistön ja sitä vähäisemmän vesialueen rajanvetoa.  Ympäristökeskus ehdottaa korjaukseksi, että uuden vesilain 1 luvun 3 §:n 1 momentissa kohdan 3 loppu on seuraavanlainen: ei kuitenkaan noroa, ojaa ja lähdettä eikä enintään 5 000 neliömetrin tekolammikkoa.  

Sekä maankäyttö- ja rakennuslaki että maa-aineslaki asettavat säätelemilleen toiminnoille rajoituksia meren ja vesistön rantavyöhykkeellä.  Tältä kannalta pitäisi vielä selvittää vesistökäsitteen mahdollisen muuttamisen vaikutus ympäristönsuojelulle ja luonnonvarojen hyödyntämiselle. 

Joki on määritelty luonnoksessa ja jo vesilakitoimikunnan mietinnössä (perusteluna erityisesti pienvesien suojelu) 3 §:n 1 momentin kohdassa 4 virtaavan veden vesistöksi, jonka valuma-alue on vähintään sata neliökilometriä.  Tämä lisäisi huomattavasti jokien määrää ja samalla 3 luvun    3 §:n 1 momentin kohdan 1 nojalla luvanvaraisten hankkeiden määrää nykyisestä.  Perusteluna olevaa tavoitetta ei kuitenkaan saavuteta, koska kyse on joen ja puron rajasta eikä vesistön ja vesistöä vähäisempien pintavesien ("pienvesien") rajasta.  Puron luonnontilan säilyttämistä turvataan riittävästi 3 luvun 2 §:n 1 momentin kohdalla 8 ja pienvesien 2 luvun 10 §:llä. On erehdys, jos joen 

valuma-alueen minimiksi asetetaan 100 km2.  Mitään tarvetta ei tähän ole.  Sopiva alaraja on     200 km2, mikä likimain vastaa nykyisen määritelmän kokoa (keskivirtaama vähintään 2 m3/s).

Surviaissääsken toukkien pyynti aiheuttaa monilla järvillä ilmeisiä haittoja.  Järvivesi samentuu, ja ravinteita vapautuu pohjasta; avannot, jotka kevättalvella sulavat jäälle jätetyn tumman sedimenttiaineksen vaikutuksesta alkuperäistä suuremmiksi, haittaavat vesiliikennettä ja voivat aiheuttaa vaaraa jäällä liikkuville; sedimenttiaines aiheuttaa myös esteettistä haittaa; avantojen tekoon käytettävien moottorisahojen poltto- ja voiteluaineita voi vuotaa jäälle ja veteen; moottorisahat ja moottorikelkat, joilla toukkia pyytävät liikkuvat, aiheuttavat melua.  Vesikasvienkin otto voi ai-heuttaa haittoja, kuten samentumista ja ravinteiden vapautumista.  Aiemmin vain haitallisena pidetystä vesisammaleesta on tullut teollisuuden raaka-ainetta.

Ympäristökeskuksen käsityksen mukaan näistä toiminnoista voi aiheutua siinä määrin haittaa, ettei niitä voi perustella yleiskäyttöoikeudella.  Kyseistä ongelmaa voitaisiin huomattavasti vähentää uuteen vesilakiin otettavalla määräyksellä; esimerkiksi 1 luvun 4 §:ään, jonka nimeksi tulisi Veden ja luonnontuotteiden ottaminen, lisättäisiin 3 momentti:

Luonnontuotteiden ottamiseen vesistöstä on oltava vesialueen omistajan lupa.  Kalastuksesta säädetään erikseen.

2 luku	Yleiset velvollisuudet, oikeudet ja rajoitukset
 
6 §:ssä säädetään muun ohella ruoppausmassojen läjittämisestä vesialueelle.  Veteen läjityksessä on ilmeisenä vaarana rehevöittävien ravinteiden ja samentavien mineraaliainesten mobilisoituminen. Veteen läjittämisellä on myös pitkäaikaisvaikutuksia (esim. rapukolonnien peittyminen).  Veteen läjittämisen heikko sääntely houkuttelee tekemään ruoppausmassoista hallitsemattomasti rantaviivan edustalle täyttöjä, keinosaaria ja aallonmurtajia.  Näin ollen ympäristökeskus pitää parempana, että 6 §:ssä 1 momentin viimeinen lause poistetaan ja 2 momentti muutetaan seuraavaksi:

Ruoppausmassan sijoittaminen toisen maa- tai vesialueelle edellyttää alueen omistajan suostumusta.  Ympäristölupavirasto voi kuitenkin vastoin omistajan suostumusta myöntää oikeuden ruoppausmassan sijoittamiseen toisen alueelle, jos sijoittamisesta ei aiheudu alueen käytölle sanottavaa haittaa ja läjittäminen muutenkin täyttää 3 luvun 4 §:n mukaiset luvan myöntämisen yleiset edellytykset eikä sijoittamiseen tarvitse hakea ympäristölupaa.

6 §:n 3 momentissa puhutaan virheellisesti kutsusta ja kutsukirjeestä; pitänee olla ilmoitus ja    ilmoituskirje.

13 §:n 2 momentin viimeisessä lauseessa sana "hänelle" viittaa hakijaan, vaikka tarkoitetaan rakennelman omistajaa; korjaus esim.  omistajalle tai rakennelman omistajalle.

3 luku	Luvanvaraiset vesitaloushankkeet

Monesti toiminnanharjoittajat, kuntien virkamiehet, konsultit ja joskus ympäristöhallinnon toimihenkilötkin puhuvat ympäristöluvasta, vaikka tarkoittavat vesilain mukaista lupaa.  Tästä voi aiheutua väärinkäsityksiä.  Siksi on tarpeen lisätä 2 §:n ensimmäiseen lauseeseen lupa-sanan jälkeen sulkeissa sana vesitalouslupa (vrt. ympäristönsuojelulain 28 §).

2 §:n 2 momentin ensimmäistä virkettä olisi tulkintavirheiden välttämiseksi hyvä korjata esimerkiksi seuraavanlaiseksi:

Vesitaloushankkeella on lisäksi oltava ympäristölupaviraston lupa, jos hankkeesta voi seurata 1 momentissa tarkoitettu muutos, joka aiheuttaa vahinkoa tai haittaa toisen vesialueelle, kalastukselle, veden saannille, maalle, kiinteistölle tai muulle omaisuudelle.

Jos tällaista korjausta ei tehdä, 2 momenttia tulkitaan helposti niin, että luvantarve syntyy vain, jos edunloukkaus on varma.

Aina luvanvaraisia vesitaloushankkeita koskevan 3 §:n 1 momentin kohdassa 2 asetetaan tietyissä tapauksissa pohjavesimäärä yli 250 m3/vrk luvantarpeen rajaksi ja toisissa vähintään 250 m3/vrk.  Yhdenmukaisuuden vuoksi pitää käyttää sanoista yli ja vähintään jompaakumpaa. 

3 §:n 1 momentin kohdista 1 ja 4 on pääteltävissä, että sillan tai kuljetuslaitteen rakentaminen valtaväylän yli tai erilaisten johtojen ja tunnelin rakentaminen valtaväylän ali on luvanvarainen vain kohdassa 1 tarkoitetun valtaväylän sulkevan tai sitä supistavan toimenpiteen vuoksi, siis toisin kuin nykyisin.  Tältä osin luvanvaraisten hankkeiden määrä pienenee (vaikka tämän pykälän perustelujen 1. kappaleessa sanotaan, että "uusilla säännöksillä ei ole tarkoitus laajentaa tai supistaa nykyisin luvanvaraisten hankkeiden piiriä"), mitä on pidettävä hyvänä, varsinkin jos tehdään se virhe, että joen määritelmässä valuma-alueen minimikooksi tulee 100 km2.    	

Järven keskivedenkorkeuden nostaminen on aina luvanvaraista (3 §:n 1 momentin kohta 5), mutta keskivedenkorkeuden alentamiseen sovellettaneen 3 luvun 2 §:ää, joten se näyttää olevan ehdollisesti luvanvarainen.  Onko tämä tarkoituksellista ja johdonmukaista?  Nykyisessä vesilaissa 7 luvun 2 § edellyttää järven osittaisellekin laskemiselle ympäristölupaviraston lupaa.

3 §:n 1 momentin kohdassa 8 määrättäisiin aina luvanvaraiseksi ruoppaus, jos massamäärä on enemmän kuin 300 m3.  Tämä raja on liian alhainen ja aiheuttaisi hakemustulvan.  Koko maassa ruoppaushakemusten vuotuinen määrä lisääntyisi ilmeisesti sadoilla.  Tätä pitäisi välttää, varsinkin kun valtion tuottavuusohjelma ja lupahallinnon uusiminen tuskin lisäävät lupaviranomaisten resursseja.  Järkevämpi raja olisi 500 m3 (ktr) sisävesillä ja 1 000 m3 merellä.  Pienempien ruop-pausten luvanvaraisuus määräytyisi 2 §:n nojalla.

Lausunnolla oleva luonnos edellisessä kappaleessa tarkoitetulla tavalla tarkistettuna säätelee ruop-pauksia kohtuullisen hyvin.  Vielä parempi, lupa- ja valvontaviranomaisten työtaakan jakamiseksi nykyistä tasaisemmaksi ja säätelyn tehostamiseksi, olisi, jos ruoppaukset jaettaisiin kolmeen luokkaan (tämäntapaista menettelyä ympäristökeskus on kokeillut muutaman kunnan kanssa hyvällä menestyksellä):
1) pienimmistä, massoja alle 200 (merellä alle 500) m3, ilmoitettaisiin vesialueen omistajalle ja kunnan ympäristönsuojeluviranomaiselle 
2) hieman isommista, massoja 200-500 (merellä 500-1 000) m3, ilmoitettaisiin alueelliselle ympäristökeskukselle; ilmoituksen tulisi sisältää asianmukainen suunnitelma sekä vesialueen omistajan ja naapurien kirjalliset suostumukset
3) isoimmille, massoja yli 500 (merellä yli 1 000) m3, tarvittaisiin aina ympäristölupaviraston lupa.
Valvontaviranomainen kehottaisi luokissa 1 ja 2 luvanhakuun, jos siihen olisi syytä 2 §:n nojalla.  

3 §:n luetteloon aina luvanvaraisista hankkeista tulisi lisätä maalämpöputkiston sijoittaminen   vesistöön, jos putkiston pituus on yli 1 000 (tai 2 000) m.

4 §:ssä olevasta ehdottomasta luvanmyöntämisesteestä pitäisi voida poiketa siten kuin vesilakityöryhmä mietinnössään 2006:13 esittää.  Tällainen mahdollisuus valtioneuvostolla on jo luonnonsuojelulaissa Natura 2000 -verkon osalta (LSL 66 §).  Miksei tätä mahdollisuutta voisi laajentaa Natura-alueiden ulkopuolella oleviin luontoarvoihin, eli säätää tästä vesilakityöryhmän mietinnössä sivulla 80 ehdotetulla tavalla?

18 § määrää tekemään valmistumisilmoituksen "ympäristölupavirastolle ja valvontaviranomaiselle"; parempi sanamuoto olisi: ympäristölupavirastolle ja 14 luvun 1 §:ssä tarkoitetuille valvontaviranomaisille.  Monikkomuodolla varmistetaan, että molemmat valvontaviranomaiset saavat ilmoituksen.

24 §:ssä tarkoitetun hakemuksen luvan määräämisestä rauenneeksi voi pykälän 1 ja 3 momenttien tekstin perusteella luvan haltijan suostumuksella tehdä muukin asianosainen siinä tapauksessa, että luvan haltija pyytää lupaviranomaiselta määräystä luvan raukeamiseksi.  Tässä on ilmeinen lapsus, joka voidaan korjata esimerkiksi siten, että 3 momentin viimeinen lause on seuraava:

	Luvan haltijan suostumuksella hakijana voi toimia myös muu asianosainen. 

24 ja 25 §:t käsittelevät luvanraukeamistilanteita lähinnä asian vireillepanon ja rakenteiden "kohtalon" kannalta.  Ympäristökeskuksen mielestä pitäisi ottaa huomioon myös, että päätös hankkeen raukeamisesta voi aiheuttaa muutoksia pitkään vallinneisiin vesioloihin.  Esimerkiksi useita vuosikymmeniä vesioikeuden luvalla toiminut pohjavedenottamo tulee tarpeettomaksi ja vedenotto lopetetaan, minkä seurauksena laajalla alueella pohjaveden pinta palautuu alkuperäiseen luonnolliseen tasoonsa.  Joillakin alueilla ottamon ympäristössä pohjavesi voi nousta vaikkapa 0,5 -1,0 m.  Tästä saattaa seurata pohjaveden laadun muutoksia ja myös haittaa alueella oleville rakenteille ja maankäytölle.  25 §:ään pitäisi ottaa määräykset tällaisten haitallisten vaikutusten estämisestä ja korvaamisesta.  

5 luku	Ojitus

7 §:n 1 momentin viimeisenä sanana on edunmenetyksen parempi kuin luonnoksessa käytetty vahingon.

10 §:n 1 momentin viimeisessä virkkeessä on sanojen sitä ja määrätty välistä jäänyt pois sana ole.  

6 luku	Keskivedenkorkeuden pysyvä muuttaminen

Monilla järvillä on painetta loppukesän alhaisten vedenkorkeuksien nostamiseen.  Ennustettu ilmastonmuutos alentaa loppukesän vedenkorkeuksia entisestään.  Jos hankkeessa nostetaan alivedenkorkeuksia, se johtaa keskivedenkorkeuden nousuun, vaikka tulvakorkeudet pidettäisiin ennallaan.  Jos keskivedenkorkeuden nousu on vähäinen, enintään 5-10 cm, ei siitä aiheudu juurikaan haittaa vapaa-ajan kiinteistöille, jotka yleensä saavat hankkeesta huomattavan hyödyn.  Metsäisillä rannoillakin, joille ajan myötä muodostuu uutta loma-asutusta, edellä tarkoitettu keskiveden muutos aiheuttaa vain vähäistä haittaa.  Tällaisten nostohankkeiden (tulvat eivät suurene ja keskivesi nousee enintään 10 cm:llä) toteuttamismahdollisuuksia pitäisi parantaa niin, että niissä ei ilman erityistä syytä tarvitsisi maastossa tehtävillä selvityksillä yksityiskohtaisesti selvittää pysyvästi vesialueeksi muuttuvan maa-alueen pinta-alaa.  Tämä voitaisiin ehkä hoitaa asetukseen tulevalla säännöksellä:

Jos hankkeella nostetaan alivedenkorkeuksia niin, että tulvakorkeudet eivät nouse mutta keskivedenkorkeus nousee pysyvästi enintään 10 cm:llä, ilman erityistä syytä riittää, että maa-alueesta vesialueeksi muuttuvan alan kiinteistökohtainen jakaantuminen määritetään ilman maastossa tehtäviä mittauksia.   

Todettakoon myös, että Maanmittauslaitos on parantanut ja parantaa laserkeilauksella digitaalista korkeustietoa noin 20 000 km2:n alalta vuodessa.  Laserkeilaamalla saadaan syntymään maastomalli, jonka korkeustarkkuus on 30 cm.  Keilauksen tilanne ilmenee osoitteesta: http://www.maanmittauslaitos.fi/Tietoa_maasta/Ilmakuvaus/Laserkeilaus_kartat/

8 §:n nojalla voidaan keskivedenkorkeuden nostamisesta yksityistä hyötyä saava velvoittaa osallistumaan enintään hyötynsä määrällä hankkeen toteuttamiskustannuksiin. Tämä on periaatteessa selvä parannus nykyiseen vesilakiin ja helpottaa hankkeiden toteuttamista.  Yksittäiselle kiinteistölle tulevan hyödyn määrittämiseksi on kehitetty ja kehitteillä erilaisia menetelmiä.  Hyödynsaa-jien tasapuoliseksi kohtelemiseksi yksittäisessä hankkeessa ja eri lupavirastoissa olisi tärkeätä, että                                       
asetuksella säädettäisiin niistä tekijöistä, joiden perusteella yksittäiselle kiinteistölle vedenpinnan nostosta tuleva hyöty määritetään.  Pykälän perusteluissa sanotaan, että velvoittaminen olisi kertaluonteinen ja rajautuisi hankkeen toteuttamisen kustannuksiin.  Tulkintaerimielisyyksien välttämiseksi pitäisi pykälä kirjoittaa niin, että siitä selvästi näkyy, koskeeko velvoittaminen vain rakennuskustannuksia mutta ei esimerkiksi kunnossapitoa, vahingonkorvauksia tai velvoitetarkkailua.
	
11 luku	Hakemusmenettely

22 §:n 4 momentin sivulauseessa on kielioppivirhe (sama kuin ympäristönsuojelulain 54 §:n         2 momentissa): sana on pitää poistaa tai korvata sanalla ole.

13 luku	Korvaukset

Määräykset korvausasioissa kulloinkin sovellettavasta laista ja käsittelyfoorumista ovat nykyisessä vesilaissa monimutkaiset ja vaikeaselkoiset, eikä uudistus näytä tuovan parannusta asiaan.

14 luku	Valvonta ja hallintopakko

9 §:n 1 momentissa annetaan kunnan ympäristönsuojeluviranomaiselle valta väliaikaisesti keskeyttää 2 luvun 14 §:ssä tarkoitettu ilmeisen lainvastainen toimenpide; ympäristökeskukselle ei tätä valvontakeinoa suoda.  Menettely tuntuu oudolta varsinkin, kun 2 luvun 14 §:ssä lakiluonnos määrää ilmoittamaan toimenpiteistä vain alueelliselle ympäristökeskukselle.  Asia voitaisiin korjata valtuuttamalla ko. tehtävään kunnan ympäristönsuojeluviranomaisen asemesta valvontaviranomainen.   

12 §:n mukaan ympäristökeskuksen on tiedotettava muiden kuin vähäisten hankkeiden valmistumisilmoituksista kuuluttamalla kunnan ilmoitustaululla.  Ympäristökeskuksen mielestä käytännöllisempää olisi, että kunnan ympäristönsuojeluviranomainen hoitaa kuuluttamisen.  Myös tämän vuoksi 3 luvun 18 §:ssä on velvoitettava toiminnanharjoittajaa tekemään valmistumisilmoitus ympäristölupavirastolle ja molemmille valvontaviranomaisille, mitä ympäristökeskus edellä jo ehdotti ja mikä on lupapäätöksissäkin ollut yleinen käytäntö.

Johtaja		Ulla Koivusaari

Yli-insinööri		Jaakko Muurimäki

JH, HaM, JM, KPo, AV, HW