OIKEUSMINISTERIÖLLE 

Oikeusministeriön lausuntopyyntö OM 23/41/2007, 24.4.2009

MAKSUPALVELULAKI
	
Oikeusministeriö on pyytänyt Matkailu- ja Ravintolapalvelut MaRa ry:ltä (jäljempänä MaRa) lausuntoa luonnoksesta hallituksen esitykseksi maksupalvelulaiksi ja eräiksi siihen liittyviksi laeiksi (jäljempänä ehdotus maksupalvelulaiksi).   

Esityksessä ehdotetaan säädettäväksi maksupalvelulaki, jolla pantaisiin täytäntöön maksupalveluista sisämarkkinoilla annetun direktiivin (2007/64/EY) III ja IV osaston säännökset. 

Lain tarkoittamia maksupalveluita ovat muun muassa tilisiirrot, suoraveloitukset ja pankki- ja luottokorttimaksut sekä laissa tarkemmin määritellyissä tapauksissa matkapuhelimella maksaminen. 

Lakiehdotus sisältää säännökset maksupalveluita tarjoavan (palveluntarjoaja) tiedonantovelvollisuuksista maksupalvelun käyttäjälle sekä maksupalveluja koskevasta puitesopimuksen muuttamisesta ja päättämisestä sekä maksutapahtumista. Rajat ylittävien tilisiirtojen toteuttamisaika lyhenisi ensin kolmeen työpäivään ja vuoden 2012 alusta yhteen työpäivään.  

Maksupalvelulaissa olisi myös säännökset maksukorttien ja muiden maksuvälineiden käyttöön liittyvistä maksupalvelun käyttäjän ja palveluntarjoajan oikeuksista ja velvollisuuksista. Maksupalvelulaissa säänneltäisiin myös palveluntarjoajan vastuusta oikeudettomasti ja virheellisesti sekä toteuttamatta jääneistä maksutapahtumista. Lakiehdotuksessa tarkoitettuja maksukortteja ovat esimerkiksi pankki- ja luottokortit.

Maksupalvelulain noudattamista valvoisivat Finanssivalvonta ja kuluttaja-asiamies. 

Maksupalvelulailla kumottaisiin tilisiirtolaki ja olemassa oleviin lakeihin tehtäisiin maksupalvelulaista johtuvia muutoksia. 

Lain on tarkoitus tulla voimaan 1.11.2009. 

MaRa kiittää mahdollisuudesta lausua ehdotuksesta ja esittää lausuntonaan seuraavaa: 

Maksuvälineitä koskevista säännöksistä

Maksuvälineiden käytön turvallisuus

Ehdotuksen yleisperusteluissa korostetaan, että maksuvälineiden käytön turvallisuuden kannalta on tärkeää, että pankkiautomaatit sekä kauppiaiden ja muiden maksunsaajien käyttämät maksupäätteet ovat rakenteeltaan ja sijoittelultaan sellaisia, että maksuvälineen haltija voi antaa maksukorttiin liittyvän tunnusluvun niin, ettei se tule sivullisten tietoon. 

MaRa huomauttaa, että maksupäätteiden vaatimat rakenteelliset suojauskeinot ovat riippuvaisia siitä käytetäänkö kiinteitä vai kannettavia maksupäätteitä. Esimerkiksi ravintoloissa kiinteät sirukorttilukijat varustetaan näkösuojilla tai reunuksilla aina, kun se on mahdollista. Sen sijaan kannettavissa maksupäätteissä, jotka viedään asiakkaan pöytään, ei useinkaan ole reunuksia. Kannettaviin maksupäätteisiin ei erityisiä rakenteellisia suojauskeinoja tarvita, koska pöydissä tapahtuvassa maksutapahtumassa asiakas voi turvallisesti näppäillä tunnusluvun suojaten näppäilyn esimerkiksi kädellään.

MaRan mielestä lakiehdotuksen yleisperusteluissa tulisi tässä kohden korostaa maksukortin käyttäjän omaa vastuuta tunnusluvun turvallisesta käytöstä. On tärkeää, että kortin käyttäjä myös itse noudattaa olosuhteiden edellyttämää varovaisuutta näppäillessään tunnusluvun maksupäätteeseen. Vastaahan hän itse viimekädessä kortin turvallisesta käytöstä. Maksukortteja liikkeelle laskevien tahojen tulee myös riittävän selkeitä ohjeita antamalla opastaa asiakkaansa tunnusluvun turvalliseen käyttöön.

Maksunsaajan velvollisuus varmistua maksajan oikeudesta käyttää maksuvälinettä

Lakiehdotuksen 62 §:ssä säännellään maksupalvelun käyttäjän vastuuta tilanteessa, jossa toinen henkilö on käyttänyt maksuvälinettä oikeudettomasti. 

Ehdotuksen mukaan maksukortin haltija ei muun muassa vastaisi maksuvälineen oikeudettomasta käytöstä, jos maksunsaaja ei ole asianmukaisesti varmistunut maksajan oikeudesta käyttää maksuvälinettä (62 § 3 momentti 3 kohta). Tämä säännös ei perustu maksupalveludirektiiviin vaan on kansallinen ratkaisu. 

Lakiehdotuksen yksityiskohtaisissa perusteluissa on selostettu tarkemmin, millä tavoin maksunsaajan on varmistus suoritettava.  

MaRa katsoo, että korttimaksamisessa käytettäessä PIN-koodia on aiheellista vaatia maksunsaajaa tarkistamaan maksukortin käyttäjän henkilöllisyys vain, jos olosuhteiden perusteella on erityistä aihetta epäillä maksuvälineen hallintaa ja käyttöä oikeudettomaksi.  Ostoksen suuri rahamäärä synnyttänee yksin vain harvoin tällaisen epäilyn, mutta yhdessä maksukortin käyttäjän epäilyttävän käytöksen ja olemuksen sekä muiden maksuun liittyvien poikkeavien piirteiden kanssa (esimerkiksi PIN koodi luetaan paperilta ja näppäillään tämän jälkeen maksupäätteeseen) perusteltu epäily oikeudettomuudesta voi syntyä.  
 
Jos maksukorttiostos toteutetaan allekirjoittamalla maksutosite, on maksunsaajan ehdotuksen mukaan verrattava maksutositteessa olevaa allekirjoitusta maksukortissa olevaan nimikirjoitusnäytteeseen. Maksunsaajan katsottaisiin ehdotuksen mukaan menetelleen huolimattomasti, jos maksutapahtuma on hyväksytty, vaikka maksukortissa oleva nimikirjoitusnäyte on selvästi erilainen kuin maksutositteessa oleva nimikirjoitus.

MaRan mielestä pienet poikkeamat tositteen ja kortin nimikirjoituksissa eivät voi johtaa siihen, että maksunsaajan katsottaisiin toimineen huolimattomasti. Nimikirjoitukset tositteessa ja kortissa eroavat usein enemmän tai vähemmän toisistaan, vaikka korttia käyttää sen oikea haltija. Arkisissa tavanomaisissa maksutapahtumissa maksukorttien käyttäjät allekirjoittavat maksutositteen pikaisesti kiinnittämättä erityistä huomiota allekirjoituksen tekemiseen. Nimenkirjoituksien vertaaminen maksutapahtumassa tehdään myös maksutilanteista riippuen hyvin nopeastikin eikä kaikkia eroavaisuuksia voida havaita. Maksukortissa oleva nimikirjoitusnäyte voi olla myös kortin käytön johdosta kulunut, mikä hankaloittaa vertailua. 

Kun maksukorttiostos toteutetaan allekirjoittamalla maksutosite, MaRan mielestä väärinkäytöksien estämisen kannalta on tärkeintä, että maksukortin käyttäjän henkilöllisyys tarkastetaan palveluntarjoajan antamien ohjeiden mukaisesti tietyn rahamäärän ylittävistä ostoista riippumatta siitä, epäilläänkö käyttöä oikeudettomaksi vai ei. 

Maksun pyytäminen tai alennuksen antaminen maksuvälineen käyttämisestä

Lakiehdotuksen 60 §:n 1 momentin mukaan palveluntarjoaja ei saa estää maksunsaajaa pyytämästä maksajalta maksua tai tarjoamasta alennusta maksuvälineen käyttämisestä. 

Pykälän yksityiskohtaisten perustelujen mukaan tällaisesta estämisestä on kysymys esimerkiksi silloin, kun palveluntarjoajan ja maksunsaajan välisessä sopimuksessa on nimenomainen kielto pyytää maksajalta maksua tai tarjoamasta alennusta maksuvälineen käyttämisestä. Momentissa tarkoitettua estämistä ovat kuitenkin myös muunlaiset toimenpiteet, jotka tosiasiallisesti tekevät maksun pyytämisen tai alennuksen tarjoamisen maksuvälineen käyttämisestä mahdottomaksi tai hyvin vaikeaksi. Tällaisia toimenpiteitä saattavat olla esimerkiksi maksunsaajalle asetettavat ylimääräiset tiedonantovelvoitteet.

MaRa kannattaa ehdotettua säännöstä. Säännös on omiaan lisäämään kilpailua eri maksukorttien välillä ja alentamaan maksunsaajilta perittäviä maksuja, kuten prosenttiperusteisia provisioita. Nykyisin maksunsaajilta perittävät provisiot vaihtelevat maksukortista riippuen prosentista useisiin prosentteihin laskettuna ostoksen summasta.  

MaRa toteaa, että maksunsaaja voi ehdotuksen mukaan siis vapaasti harkita, periikö se maksun kaikilla korteilla tehtävistä maksutapahtumista vai peritäänkö maksu vain tiettyjen tai tietyn kortin kohdalla. Maksu voidaan periä esimerkiksi vain kortista, jossa myyjän korttiyhtiölle maksama provisio on suurin ja halvempien korttien kohdalla voidaan maksu jättää perimättä. 

Lakiehdotuksen 60 §:n 2 momentin mukaan maksuvälineen käyttämisestä perittävän maksun on oltava asianmukainen eikä se saa ylittää maksunsaajalle aiheutuvia tosiasiallisia kustannuksia.

Yksityiskohtaisten perustelujen mukaan maksunsaaja saa periä maksuvälineen käyttämisestä sellaisen maksun, joka ainakin likimääräisesti vastaa niiden tosiasiallisten kustannusten määrää, jotka maksunsaajalle itselleen aiheutuvat siitä, että maksaja käyttää kyseistä maksuvälinettä maksun suorittamiseen. Maksunsaaja saa siirtää edelleen maksajalle esimerkiksi palveluntarjoajan korttimaksun perusteella perimän prosenttiperusteisen provision. Maksunsaaja ei sitä saa siirtää maksajille esimerkiksi maksupäätteiden hankkimisesta aiheutuvia kuluja tai palveluntarjoajan maksunsaajalta perimää kiinteää kuukausimaksua. 

Täydellistä vastaavuutta ehdotuksen mukaan tosiasiallisten kustannusten kanssa ei kuitenkaan käytännön syistä voida edellyttää. MaRan mielestä on ymmärrettävää, että säännöksellä estetään se, että maksunsaajat tekisivät ”voittoa” perimällä kustannuksia suurempia maksuja maksukorttien käytöstä. MaRa pitää kuitenkin yksityiskohtaisissa perusteluissa esille tuotua rajausta, mitä kuluja maksunsaaja saa periä asiakkaalta ja mitä ei, erittäin huonona. On tärkeää, että maksunsaajalla on mahdollisuus siirtää kaikki palveluntarjoajan maksunsaajalta perimät maksut maksajille, olivatpa nämä maksut provisioita ostoksen summasta tai kiinteitä maksuja. 

Pahimmassa tapauksessa kielto periä asiakkaalta tiettyjä palveluntarjoajan maksunsaajalta perimiä kustannuksia voi johtaa siihen, että palvelutarjoaja/palveluntarjoajat siirtyisivät hinnoittelussa prosenttiperusteisista provisioista maksuihin, joita ei voi siirtää asiakkaille.  Tämä merkitsisi käytännössä sitä, että säännöksen tavoite lisätä kilpailua maksukorttien välillä ja edistää halvempien maksukorttien käyttöä vesittyisi. 

Maksupalvelulakiehdotuksen 29 §:n mukaan maksupalvelun käyttäjälle on kerrottava ennen maksutapahtuman käynnistämistä häneltä tietyn maksuvälineen käyttämisestä mahdollisesti perittävästä maksusta tai myönnettävästä alennuksesta. 

Maksua pyytävän tai alennusta tarjoavan on perustelujen mukaan annettava tietoa maksusta tai alennuksesta ja niiden määrästä ennen maksutapahtuman toteuttamista. Tieto perittävästä maksusta on perustelujen mukaan annettava siten, että maksupalvelun käyttäjällä on tosiasiallinen mahdollisuus arvioida ennen maksutapahtuman käynnistämistä, haluaako hän maksusta huolimatta käyttää kyseistä maksuvälinettä maksutilanteessa. 

MaRan käsitys on, että ehdotettu säännös mahdollistaa sen, että tieto maksusta tai alennuksesta ja sen määrästä voidaan antaa joko maksutapahtuman yhteydessä ennen sen toteuttamista tai tiedottamalla siitä etukäteen kaikille asiakkaille esimerkiksi asiakkaiden saatavilla olevassa hinnastossa. 
 
Palveluntarjoajat perivät maksukorttiostoksissa maksunsaajilta prosenttiperusteisia palkkioita. Tästä syystä, jos tieto maksusta annetaan kaikille asiakkaille kirjallisesti etukäteen (esim. hinnastossa) maksun suuruudesta ei voida antaa euromääräistä tietoa. Tästä syystä tieto maksun tai alennuksen määrästä on voitava MaRan mielestä antaa asiakkaalle myös prosenttilukuna ostoksen summasta. 

Maksunpalautuksesta korttimaksamistilanteessa

Lakiehdotuksen 79 §:n 1 momentissa säädetään maksajan palveluntarjoajalle velvollisuus palauttaa maksajan pyynnöstä maksunsaaja-aloitteisen maksutapahtuman rahamäärä kokonaisuudessaan maksajalle tietyin edellytyksin. 

Säännös soveltuisi perustelujen mukaan myös tapauksiin, joissa maksukortin haltija antaa suostumuksensa korttimaksuun tietämättä sen tarkkaa rahamäärää. Perusteluissa mainitaan esimerkkinä tilanne, jossa asiakas kirjoittautuessaan hotelliin antaa luottokorttimaksua koskevan avoimen suostumuksen, joka toimii vakuutena hotellille. 

Ehdotuksen mukaan palautusvelvollisuus realisoituisi, jos maksutapahtuman rahamäärä ei täsmällisesti ilmene maksajan antamassa suostumuksessa (1 kohta) ja maksutapahtuman rahamäärä on suurempi kuin maksaja on kohtuudella voinut odottaa ottaen huomioon hänen aikaisempi kulutuskäyttäytymisensä, puitesopimuksen ehdot sekä muut olosuhteet (2 kohta). 

MaRa toteaa, että esimerkiksi hotellissa palveluntarjoajan antamia ohjeita noudattaen voidaan asiakkaan kortilta veloittaa esimerkiksi laskuttamatta jääneet huonepalvelumaksut, puhelin-, minibaari- ja ateriakulut ja muut kustannukset. 

MaRan mielestä rahamäärää ei voitaisi koskaan pitää suurempana kuin maksaja on kohtuudella voinut odottaa, jos palvelujen hinnat ja muut maksut, jotka on asiakkaan kortilta veloitettu, on ilmoitettu asiakkaan helposti saatavilla olevassa hinnastossa.

MaRa katsoo myös, että palautusvelvollisuutta koskeva säännös (2 kohta) nykyisessä muodossaan on maksajan kannalta liian edullinen ja johtaisi herkästi palautusvaatimuksien tekemiseen, vaikka kortilta veloitettu summa olisi täysin asianmukainen ja kohtuullinen. Arvio kulujen kohtuullisuudesta pitäisi tehdä objektiivisesti maksajan kulutuskäyttäytyminen yms. seikat huomioiden eikä yksistään maksajan omasta subjektiivisesta näkemyksestä käsin. Se, että maksaja itse pitää rahamäärää liian suurena, ei voi johtaa MaRan mielestä palautusvelvollisuuteen, jos objektiivisesti arvioiden summa ei kuitenkaan ole ylisuuri. Palautusvelvollisuuteen ei pitäisi johtaa myöskään se, että summa pelkästään ylittää odotukset. Palautusvelvollisuuden kynnystä tulisi MaRan mielestä nostaa niin, että se realisoituisi vasta, jos rahamäärä on odotettua selvästi suurempi. 

Jos palautusvelvollisuus realisoituisi, tulisi palveluntarjoajan ehdotuksen mukaan palauttaa koko summa takaisin maksajalle. MaRan mielestä säännöstä tulisi muuttaa siten, että palautusvelvollisuus koskisi vain sitä määrää, joka selvästi ylittää kohtuullisena pidettävän määrän. 

Maksutapahtumien toteuttamisajat eivät koskisi korttimaksuja

Ehdotuksen mukaan palveluntarjoajan on pääsääntöisesti maksettava maksutapahtuman rahamäärä maksunsaajan palveluntarjoajan tilille viimeistään maksutoimeksiannon vastaanottohetkeä seuraavana työpäivänä. Vuoden 2012 alkuun saakka kestävän siirtymäkauden ajan toteuttamisajaksi voidaan kuitenkin muissa kuin kotimaan maksutapahtumissa sopia kolme työpäivää maksutoimeksiannon vastaanottohetkestä lukien. 

Ehdotuksen mukaan maksunsaajan palveluntarjoajan tulee maksaa maksutapahtuman rahamäärä maksunsaajan maksutilille välittömästi sen jälkeen kun se on maksettu maksunsaajan palveluntarjoajalle. 

Lakiehdotuksella lyhennettäisiin etenkin rajat ylittävien euromääräisten tilisiirtojen toteuttamisaikoja ETA-alueella. Siirtymäajan jälkeen toteuttamisaika olisi käytännössä yksi vuorokausi laskettuna maksutoimeksiannon vastaanottamisesta. 

MaRa kannattaa toteuttamisaikojen lyhentämistä nykyisestä. 

Toteuttamisaikojen lyhentäminen ei lakiehdotuksen 49 §:ää koskevien yksityiskohtaisten perustelujen mukaan kuitenkaan koskisi korttimaksamista. Korttimaksun ollessa kyseessä maksunsaajalle ei toisin sanoen tarvitsisi tilittää ostoksen summaa yhdessä päivässä vaan aika riippuisi palveluntarjoajan ja maksunsaajan välisestä sopimuksesta. MaRa pitää huonona sitä, että korttimaksamisessa toteuttamisajat jäävät täysin vaille sääntelyä. 

Mikäli ehdotuksessa omaksuttu tulkinta vastaa direktiivin sisältöä ja tarkoitusta, MaRa katsoo, että jatkossa tulee tarkoin seurata sitä, että korttimaksamisessa maksunsaajille suoritettavissa tapahtumahyvityksien toteuttamisajoissa ei tapahdu pidennystä nykytilaan verrattuna. 

Maksupalvelulain soveltamisalaan kuulumattomista palveluista

Ehdotuksen mukaan lain ulkopuolelle rajataan muun muassa palvelu, jossa maksunsaaja antaa maksajalle käteistä osana maksamista koskevaa tapahtumaa. Tällaista palvelua on esimerkiksi se, että maksukorttia veloitetaan ostosta suuremmasta summasta ja ostoksen ylittävä osa annetaan käteisenä asiakkaalle. MaRa pitää perusteltuna, että tällainen palvelu on rajattu lain soveltamisalan ulkopuolelle. 

Ehdotuksen mukaan lakia ei sovelleta sellaisiin välineisiin perustuviin palveluluihin, joita voidaan käyttää tavaroiden, palveluiden tai muiden hyödykkeiden hankkimiseen ainoastaan välineen liikkeeseenlaskijan käyttämissä tiloissa taikka liikkeeseenlaskijan kanssa solmitun sopimuksen nojalla joko hyödykkeen tarjoajien rajatussa verkossa tai joidenkin hyödykkeiden hankkimiseksi. 

Lakiehdotuksen perusteluissa tällaisena välineenä mainitaan esimerkiksi ravintolakortti, johon voidaan ladata arvoa ja jota voidaan käyttää vain tietyn ravintolaketjun tai maantieteellisesti rajatun alueen ravintoloissa. 

MaRa katsoo, että myös lounassetelit sekä kulttuuri- ja liikuntapalveluiden ostamiseen tarkoitetut setelit ovat säännöksessä tarkoitettuja välineitä, joita laki ei koskisi. Näitä koskeva maininta tulisi lisätä perusteluihin. 

Kunnioittavasti, 

Veli-Matti Aittoniemi		Kai Massa
lakiasiainjohtaja 		lakimies

Matkailu- ja Ravintolapalvelut MaRa ry on matkailu- ja ravintola-alan edunvalvonta- ja työmarkkinajärjestö. Liiton jäseninä on hotelleja, kylpylöitä ja kuntoutumiskeskuksia, leirintäalueita, ravintoloita, catering-yrityksiä, kahviloita, pubeja, yökerhoja, liikenneasemia, huvi-, teema- ja elämyspuistoja, keilahalleja, festivaaleja ja konserttitapahtumia, ohjelma-palveluyrityksiä, hiihtokeskuksia sekä matkailun markkinointi- ja välityspalveluja tarjoavia yrityksiä.