Arvio isyyslain uudistamistyöryhmän ehdotuksesta 

Isyyslain uudistamistyöryhmä ehdottaa mietinnössään (OM:n mietintöjä ja lausuntoja 56/2013) isyyden vahvistamista koskevan kanneoikeuden palauttamista isyyslain voimaanpanosta annetun lain (701/1975) 7 §:n 2 momentin estämättä. Lapsen perintöoikeus olisi näin vahvistetun isyyssuhteen johdosta kuitenkin rajattu lakiosaan hänen isänpuoleisessa suvussaan. Perintöoikeuden rajoituksia sovellettaisiin myös niissä tapauksissa, joissa isyys on vahvistettu ennen ehdotetun lain voimaantuloa 7 §:n 2 momentin estämättä, mutta perinnönjakoa ei ole vielä toimitettu. Lapsella ei kuitenkaan olisi perintöoikeutta sellaisen perittävän jälkeen, joka on kuollut ennen kuin kanne isyyden vahvistamiseksi tuli vireille.
Työryhmämietinnöstä (s. 70-71) ilmenee, että isyyslain uudistamistyöryhmä pohti myös muita vaihtoehtoja perintöoikeutta koskevan kysymyksen ratkaisemiseksi tilanteessa, jossa isyys on vahvistettu palautetun kanneoikeuden perusteella. Pohditut vaihtoehdot olivat: 1) isyyden vahvistaminen ei tuota lainkaan perintöoikeutta, ellei mies tunnusta lasta vapaaehtoisesti, ja 2) tiettyjä ennakkoluovutuksiin liittyviä rajoituksia lukuun ottamatta lapsen perintöoikeus on laajuudeltaan sama kuin muilla perillisillä.
Oikeusministeriö on pyytänyt minulta arviota sekä työryhmän ehdotuksesta että edellä mainituista työryhmän pohtimista ratkaisuvaihtoehdoista erityisesti osapuolten perus- ja ihmisoikeuksien toteutumisen kannalta. 
Esitän arvionani seuraavan.
Arvion oikeudellista taustaa
Isyyslaissa (5.9.1975/700) ei ole määritelty määräaikaa sille, missä ajassa lapsen tai hänen edustajansa tulee nostaa kanne isyyden vahvistamiseksi. Tällainen isyyslain mukainen kanne voidaan siten nostaa milloin tahansa. Isyyslain säännöksiä ei kuitenkaan sellaisinaan sovelleta, jos lapsi on syntynyt ennen kuin isyyslaki tuli voimaan 1.10.1976. Isyyslain soveltamisesta näissä tapauksissa säädetään erikseen isyyslain voimaanpanosta annetussa laissa (701/1975, voimaanpanolaki).

Voimaanpanolain 7 §:n 1 momentin mukaan myös ennen isyyslain voimaantuloa syntyneellä oli oikeus vaatia isyyden vahvistamista kanteella. Tällainen kanne oli kuitenkin voimaanpanolain 7 §:n 2 momentin mukaan nostettava viiden vuoden kuluessa lain voimaantulosta. Ennen isyyslain voimaantuloa syntyneen oli siis nostettava isyyden vahvistuskanne viimeistään 1.10.1981. 

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on neljässä Suomea koskevassa tuomiossaan katsonut, että Suomi on loukannut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan turvaamaa perhe- ja yksityiselämän suojaa, kun isyyskanne oli hylätty
voimaanpanolain 7 §:n 2 momentin sisältämän määräaikasäännön nojalla liian myöhään nostettuna (ratkaisut Grönmark, EIT 2010; Backlund, EIT 2010; Laakso, EIT 2013 ja Röman, EIT 2013).

Ihmisoikeustuomioistuimen mukaan voimaanpanolain 7 §:n 2 momentissa säädetylle kanneajalle on sinänsä legitiimit perusteet, sillä sen tarkoituksena on turvata oikeusvarmuutta ja perhesuhteiden pysyvyyttä (Laakso, kohdat 44-45; Röman, kohdat 49-50). Kanneaika on kuitenkin poikkeukseton, ja sitä on oikeuskäytännössä sovellettu tiukasti. Määräaikasäännös ei siten mahdollista sitä, että tuomioistuin isyyden vahvistamista koskevassa asiassa punnitsee eri tahojen – erityisesti lapsen, isän, perheen ja mahdollisten kolmansien tahojen – intressejä ja niiden merkittävyyttä. Viiden vuoden kanneaikaa on säännöksen mukaan sovellettava poikkeuksettomasti, riippumatta esimerkiksi lapsen iästä, oikeustoimikelpoisuudesta tai siitä, kykenikö lapsi esittämään luotettavaa näyttöä. Isyyden vahvistamiseksi ei myöskään ollut muuta oikeussuojakeinoa kuin isyyslain mukaisen kanteen nostaminen (Backlund, kohdat 52 – 55; Grönmark, kohdat 54 - 57). 

Ihmisoikeustuomioistuimen arvio kaikissa näissä tapauksissa on, että voimaanpanolain sisältämän kanneajan poikkeukseton soveltaminen loukkasi ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan takaamaa yksityiselämän suojaa. Tällainen määräaikasäännöksen soveltaminen ei ollut oikeassa suhteessa määräaikaa koskeviin, sinänsä hyväksyttävin tavoitteisiin. Kannemääräajan ehdottoman luonteen vuoksi myöskään tasapainoa eri intressien välillä ei ollut mahdollista toteuttaa. 

Korkein oikeus on Grönmark- ja Backlund-tuomioiden jälkeen ennakkopäätöksessään KKO 2012:11 jättänyt perustuslain 106 §:n nojalla soveltamatta voimaanpanolain 7 §:n 2 momentin määräaikasäännöksen sillä perusteella, että säännös on ilmeisessä ristiriidassa yksityiselämän suojaa koskevan perustuslain 10 §:n kanssa. Päätöksensä perusteluissa korkein oikeus totesi myös, että yleinen oikeusvarmuus tai pitkään vallinnut oikeustila, joka ei ole johtunut lapsen omasta tietoisesta ja vapaaehtoisesta valinnasta, eivät sellaisinaan ole riittäviä perusteita sille, että lapsen ei tulisi voida ajaa isyyskannetta kanneajan umpeuduttua. Tällaisessa tilanteessa isyyden vahvistamatta jättäminen edellyttää, että kyseisessä yksittäistapauksessa osoitetaan erittäin painavia tosiasiallisia väitetyn isän tai muiden henkilöiden oikeuksiin liittyviä vastasyitä.

Isyyslain uudistamistyöryhmä ehdottaa, että säädettävässä uudessa isyyslaissa niille lapsille, jotka ovat syntyneet avioliiton ulkopuolella ennen 1.10.1976, annetaan kanneoikeus isyyden vahvistamiseksi isyyslain voimaanpanolaissa asetetusta siirtymäajasta riippumatta. Näin vahvistetun perhesuhteen perintöoikeudellisia vaikutuksia työryhmä ehdottaa kuitenkin rajoitettaviksi niin, että lapsen perintöoikeus rajoittuisi lakiosaan hänen isänpuoleisessa suvussaan. Jos perittävä on kuollut ennen kuin kanne isyyden vahvistamiseksi tuli vireille, lapsella ei kuitenkaan olisi perintöoikeutta tällaisen perittävän jälkeen.

Työryhmän ehdotuksen arviointi

Perhe-elämän ja yksityiselämän suoja
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan mukaan jokaisella on oikeus nauttia yksityis- ja perhe-elämäänsä, kotiinsa ja kirjeenvaihtoonsa kohdistuvaa kunnioitusta. Artiklan 2 kohdan mukaan viranomaiset eivät saa puuttua tämän oikeuden käyttämiseen, paitsi silloin kun laki sen sallii ja se on demokraattisessa yhteiskunnassa välttämätöntä kansallisen ja yleisen turvallisuuden tai maan taloudellisen hyvinvoinnin vuoksi, tai epäjärjestyksen ja rikollisuuden estämiseksi, terveyden ja moraalin suojaamiseksi, tai muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi. 
Perustuslain 10 §:n 1 momentin mukaan jokaisen yksityiselämän suoja on turvattu. Perusoikeutena turvatun yksityiselämän suoja on sisällöltään ja ulottuvuuksiltaan vähintään ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa turvatun ihmisoikeuden laajuinen, joten arvion lähtökohtana on ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan määrittelemän turvan taso.
Kanneajan kumoaminen
Ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa turvatun perhe-elämän suojaan kuuluu yleensä myös lapsen oikeus saada tieto alkuperästään ja saada se oikeudellisesti vahvistetuksi (esimerkiksi Röman, kohdat 51 ja 58). Edellä selostetun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan isyyden vahvistamista rajoittava, pituudeltaan kohtuullinen lakisääteinen määräaika ei kuitenkaan sinänsä ole ristiriidassa perhe-elämän suojan kanssa. Tällainen määräaika on sen sijaan ristiriidassa ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan kanssa, jos määräaikaa sovelletaan ehdottomasti ja joustamattomasti siten, että tapauskohtainen arviointi ja intressipunninta eivät ole lainkaan mahdollisia. 
Työryhmän ehdotuksen mukaan isyyden vahvistamiskanteen nostamista rajoittavasta määräajasta luovuttaisiin kokonaan. Tämä ehdotus poistaisi voimaanpanolain 7 §:n 2 momentin määräajasta aiheutuvan ihmis- ja perusoikeusongelman ja turvaisi tältä osin asianmukaisesti yksityis- ja perhe-elämän suojaa määrittelevän perus- ja ihmisoikeuden toteutumisen. Määräajan poistaminen vastaa myös lainsäädäntötilannetta useissa muissa Euroopan ihmisoikeussopimukseen liittyneessä valtiossa. Määräajan poistamiselle on esitettävissä myös isyyden luotettavaan selvittämiseen liittyvän tekniikan kehittymiseen perustuvia näkökohtia.
Kanneajan joustavoittaminen
Vaihtoehtona kanneaikaa koskevan rajoituksen poistamiselle saattaisi ihmisoikeustuomioistuimen edellä selostettujen ratkaisujen perusteella olla ajateltavissa kanneaikaa rajoittavan säännöksen muuttaminen siten, että se mahdollistaa tapauskohtaisen harkinnan määräajan kuluttua. Erityisesti ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen riittävän joustava voisi olla esimerkiksi säännös, jonka mukaan kanne voidaan nostaa viiden vuoden määräajan jälkeen erityisen painavista syistä tai säännöksessä tarkemmin määritellyistä erityisistä syistä.  
Tällaisen sääntelyn merkittävänä ongelmana voidaan pitää sen soveltamisen vaikeaa ennakoitavuutta. Prosessuaalisesti jossain määrin erikoisena voitaisiin myös pitää sitä, että tuomioistuimen olisi joka tapauksessa tutkittava ja arvioitava kanteen perusteet sisällöllisesti ennen kuin se voi päättää, onko edellytyksiä ottaa kanne tutkittavaksi. Joustavampi määräaikasääntely voisi myös muodostua pelkästään näennäiseksi. Kun perhe-elämän suojaan kuuluu yleensä myös lapsen oikeus saada tieto alkuperästään ja saada se oikeudellisesti vahvistetuksi, erityiselle määräajalle on tuskin esitettävissä erityisen vahvoja perusteita ja määräajasta poikkeaminen muodostuisi todennäköisesti pääasialliseksi lähtökohdaksi ainakin selvityksen ollessa kohtuullisen riittävää. Työryhmän ehdotus luopua kokonaan kanteen nostamista rajoittavasta määräajasta on perhe-elämän suojan kannalta perusteltu ja se on muutenkin perustellumpi ja selkeämpi vaihtoehto kuin määräajan tapauskohtaisuuden korostaminen.
Perhe-elämän tai yksityiselämän suoja ei sellaisenaan sisällä oikeutta saada perintö. Työryhmän ehdottamat rajoitukset perintöoikeuteen eivät siten ole ongelmallisia perhe- tai yksityiselämän suojan kannalta arvioituna.
Syrjinnän kielto ja yhdenvertaisuus

Euroopan ihmisoikeussopimuksen 14 artiklan mukaan tässä yleissopimuksessa tunnustetuista oikeuksista ja vapauksista nauttiminen taataan ilman minkäänlaista sukupuoleen, rotuun, ihonväriin, kieleen, uskontoon, poliittisiin tai muihin mielipiteisiin, kansalliseen tai yhteiskunnalliseen alkuperään, kansalliseen vähemmistöön kuulumiseen, varallisuuteen, syntyperään tai muuhun asemaan perustuvaa syrjintää. 
Perustuslain 6 §:n 1 momentin mukaan ihmiset ovat yhdenvertaisia lain edessä. Ketään ei saman pykälän 2 momentin mukaan saa ilman hyväksyttävää perustetta asettaa eri asemaan sukupuolen, iän, alkuperän, kielen, uskonnon, vakaumuksen, mielipiteen, terveydentilan, vammaisuuden tai muun henkilöön liittyvän syyn perusteella. Lapsia on 3 momentin mukaan kohdeltava tasa-arvoisesti yksilöinä, ja heidän tulee saada vaikuttaa itseään koskeviin asioihin kehitystään vastaavasti.
Työryhmän ehdottama ratkaisumalli
Työryhmän ehdotuksen mukaan lapsen perintöoikeus hänen isänpuoleisessa suvussaan rajoittuisi hänen lakiosaansa, jos lapsi on syntynyt aikaisemmin kuin 1 päivänä lokakuuta 1976 ja isyys vahvistetaan tuomioistuimessa kanteen johdosta. Lakiosa laskettaisiin ottamatta huomioon sellaisia perittävän tekemiä luovutuksia, jotka on tehty ennen kuin kanne isyyden vahvistamiseksi tuli vireille. Lapsella ei tällaisessa tilanteessa kuitenkaan olisi perintöoikeutta sellaisen perittävän jälkeen, joka oli kuollut ennen kuin kanne isyyden vahvistamiseksi tuli vireille.
Työryhmän ehdottamalla perintöoikeuden rajoituksella on merkitystä perittävän lasten yhdenvertaisuuden ja syrjintäkiellon soveltamisen kannalta. Tämä johtuu siitä, että edellä tarkastellun erityisen isyyskanteen johdosta lapseksi vahvistetun lapsen perintöoikeus olisi ehdotuksen mukaan rajoitetumpi kuin perittävän muilla lapsilla.
Ihmissoikeussopimuksen 14 artiklan sisältämän syrjintäkiellon kannalta on merkitystä lähinnä sillä, että työryhmän ehdottamalla lakisääteisellä oikeudella erityisen vahvistuskanteen nostamiseen on tarkoitus turvata perittävän kaikille lapsille ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa määritelty oikeus perhe-elämän suojaan.  Erityisen vahvistuskanteen menestyminen johtaisi kuitenkin työryhmän ehdotuksen mukaan siihen, että vahvistuskanteen nostaneen lapsen perintöoikeus määräytyisi muista lapsista poikkeavalla tavalla ja olisi mahdollisesti muiden lasten perintöoikeutta suppeampi. Ihmisoikeussopimuksen 14 artiklan kannalta tilanne olisi siis se, että yksi perittävän lapsista olisi muita lapsia huonommassa asemassa siksi, että hän pyrkii nauttimaan ihmisoikeussopimuksessa tunnustetusta oikeudesta perhe-elämän suojaan. Samassa lapsen asemassa olevia henkilöitä kohdeltaisiin siten tällä perusteella eri tavalla. 
Ihmisoikeussopimuksen 14 artikla takaa ihmisoikeuksista nauttimisen ilman minkäänlaista syrjintää. Ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä samoin kuin perustuslain 6 §:n 2 momentin mukaan syrjintänä pidetään kuitenkin sitä, että samanlaisessa tilanteessa olevia henkilöitä kohdellaan eri tavalla ilman hyväksyttävää perustetta. Riittävän painava hyväksyttävä peruste voi siten oikeuttaa myös henkilöiden erilaisen perintöoikeudellisen kohtelun. Tältä kannalta on aiheellista arvioida, voidaanko perittävän lapset asettaa perintöoikeudellisesti eriarvoiseen asemaan sillä perusteella, miten lapsen asema on muodostunut.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on arvioinut avioliitossa syntyneiden ja avioliiton ulkopuolisten lasten erilaista perintöoikeudellista kohtelua muun muassa tuomiossa Mazurek (EIT 2000). Tuomioistuin katsoi, että tällaisessa tilanteessa lasten erilaiselle perintöoikeudelliselle kohtelulle ei ollut minkäänlaista perustetta. Tuomioistuin kiinnitti huomiota myös siihen, että avioliiton ulkopuolella syntyneellä lapsella ei voi olla vastuuta tilanteesta, johon hän ei ole voinut millään tavoin vaikuttaa. Kun lapsi joutui perintöoikeutta rajoittavan seuraamuksen kohteeksi sillä perusteella, että hän ei ollut syntynyt avioliitossa, tällainen rajoitus oli suhteeton ja syrjivä, minkä lisäksi se loukkasi lapsen omaisuudensuojaa (kohdat 54-55). Mazurek-tuomion perusteella voidaan ihmisoikeussopimuksen 14 artiklan sisältämän syrjintäkiellon kannalta pitää ainakin prima facie ongelmallisena perintöoikeuden rajoittamisen perusteluna yksinomaan sitä, että lapsen asema on saatu erityisen vahvistuskanteen nojalla. 
Syrjintäkiellon soveltamisen ja yhdenvertaisen kohtelun toteuttamisen kannalta on tosin otettava huomioon, että Euroopan ihmisoikeussopimus sallii valtioille tiettyä harkintavaltaa arvioitaessa minkälainen kohtelun eroavuus on mahdollista ja missä määrin sitä toteutetaan (esimerkiksi Stec, EIT 2006, kohdat 51-52). Samoin perustuslakivaliokunnan käytännössä on vakiintuneesti korostettu, ettei yhdenvertaisuusperiaatteesta voi johtua tiukkoja rajoja lainsäätäjän harkinnalle pyrittäessä kulloisenkin yhteiskuntakehityksen vaatimaan sääntelyyn (esimerkiksi PeVL 35/2010 vp). Ihmisoikeustuomioistuin on kuitenkin korostanut, että ainoastaan erittäin painavat syyt (”very weighty reasons”) voivat perustella lasten erilaista perintöoikeudellista kohtelua sillä perusteella, ovatko he syntyneet avioliitossa vai sen ulkopuolella (Fabris, EIT 2013, kohta 59).
Työryhmän ehdottaman perintöoikeuden rajoituksen perusteluna tai perusteena ei ole pelkästään oikeudellinen menettelytapa, jolla lapsen asema on saatu. Nyt arvioitavan perintöoikeudellisen rajoituksen kohteena on erityinen tilanne, jossa oikeus isyyden vahvistamista koskevan kanteen nostamiseen palautettaisiin taannehtivasti runsaat 30 vuotta isyyslain voimaanpanolaissa säädetyn määräajan päättymisen jälkeen. Kanneoikeuden taannehtivalla palauttamisella ja etenkin kanneoikeuden menestyksellisellä käyttämisellä olisi vaikutuksia myös isäksi vahvistettavan miehen oikeusasemaan. Lisäksi sillä olisi vaikutusta sekä oikeusvarmuuteen yleensä että isän, hänen lähiomaistensa ja mahdollisten testamentinsaajien luottamuksensuojaan, jonka kohteena on oikeustilan kohtuullinen pysyvyys.
Ihmis- ja perusoikeutena turvattu syrjintäkielto puoltaa vahvasti lasten yhdenvertaista ja syrjimätöntä kohtelua siten, että kaikkien lasten perintöoikeus määräytyy samanlaisin perustein riippumatta siitä, millä perusteella lapsen asema on saatu. Toisaalta isäksi vahvistetun ja hänen muiden lastensa kannalta oikeusvarmuus ja luottamuksensuoja voivat nyt tarkasteltavassa erityisessä tilanteessa puoltaa perintöoikeuden ennakoitavaa ja suhteellisuusperiaatteen mukaista rajoittamista, koska heillä ei ole ollut mahdollisuutta tai aihetta varautua perintöoikeutta koskevan oikeustilan takautuvaan muuttumiseen yli kolmen vuosikymmenen kuluttua. Oikeusvarmuutta ei tosin nyt arvioitavassa tilanteessa voida pitää erityisen vahvana argumenttina, sillä se suojaisi lähinnä 1.10.1981 muodostunutta oikeustilaa, joka on edellä todetulla tavalla todettu perhe-elämän ihmisoikeussuojaa loukkaavaksi. 
Arvioitava tilanne on joka tapauksessa poikkeuksellinen varsinkin pitkälle ulottuvan taannehtivuuden vuoksi, ja se edellyttää myös siksi erilaisten oikeudellisten asemien ja intressien arviointia ja punnintaa. Tällaisessa arviointilanteessa on merkitystä etenkin sillä, voidaanko muodollista yhdenvertaisuuden rajoittamista pitää suhteellisuusperiaatteen mukaisena. 
Työryhmän ehdotuksen mukaan lapsen perintöoikeus hänen isänpuoleisessa suvussaan rajoittuisi hänen lakiosaansa, jos isyys vahvistetaan tuomioistuimessa kanteen johdosta. Tällaista rajoitusta ei sinänsä voida pitää perintöoikeudellisesti poikkeuksellisena tai voimassa olevan lainsäädännön kannalta suhteettomana, sillä myös voimassa olevan oikeuden nojalla perittävällä on ollut ja on oikeus rajoittaa omilla toimillaan rintaperillistensä perintöoikeutta loukkaamatta lakiosaa. Lakiosaa määrittelevän perintökaaren (5.2.1965/40) 7 luvun 1 §:n lähtökohtana on, että rintaperillisellä on lakiosa perittävän jälkeen, ja lakiosa on puolet perilliselle lakimääräisen perimisjärjestyksen mukaan tulevan perintöosan arvosta. Perintökaaren 7 luvun mukaan määräytyvä oikeus lakiosaan on lakisääteisen perintöoikeuden minimisisältö, ja perittävällä on oikeus rajoittaa rintaperillistensä perintöoikeus lakiosaan. Tällaisen rajoituksen lakisääteistäminen nyt arvioitavassa tilanteessa ei siten toisi erityisen merkittävää taikka poikkeuksellista ja odottamatonta lisää oikeusjärjestykseen.
Työryhmän ehdottamassa mallissa pyritään ottamaan huomioon syrjintäkiellon, yhdenvertaisuusperusoikeuden ja omaisuuden suojan asettamat vaatimukset, minkä lisäksi sitä puoltavat etenkin oikeusvarmuuteen liittyvät – myös ihmisoikeussopimuksen kannalta relevantit – näkökohdat, jotka liittyvät muiden lasten ja isän asemaan. Tätä mallia on arvioitava myös suhteellisuusperiaatteen kannalta, jolloin keskeinen merkitys on mallin toteuttamisen perintöoikeudellisilla oikeusvaikutuksilla. Koska lakiosa laskettaisiin ottamatta huomioon sellaisia perittävän tekemiä luovutuksia, jotka on tehty ennen kuin kanne isyyden vahvistamiseksi tuli vireille, ratkaisumallin voitaneen arvioida tällaisessa taannehtivia vaikutuksia aikaan saavan lain säätämisen yhteydessä kohtuullisella ja asianmukaisella tavalla yhdistävän sekä oikeusvarmuuden että suhteellisuusperiaatteen vaatimukset.
Kokonaisuutena arvioiden työryhmän ehdottamat perintöoikeuden rajoitukset merkitsevät perittävän lapsien asettamista perintöoikeudellisesti erilaiseen asemaan. Rajoituksille on kuitenkin hyväksyttäviä ja painavia perusteet. Erot lapsien välillä eivät myöskään lähtökohtaisesti muodostuisi välttämättä erityisen suuriksi. Työryhmän ehdottamia perintöoikeuden rajoituksia ei siten voida ainakaan ilman muuta pitää syrjivinä tai yhdenvertaisuusperiaatteen vastaisina.
Perintöoikeuden poistaminen
Työryhmän vaihtoehtoisista ratkaisumalleista ensimmäinen perustuisi sääntelyyn, jonka mukaan isyyden vahvistaminen erityisen vahvistuskanteen johdosta ei tuottaisi lainkaan perintöoikeutta. Ratkaisumalli olisi erittäin ongelmallinen ihmisoikeussopimuksen 14 artiklan ja perustuslain 6 §:n 2 momentin sisältämän syrjintäkiellon kannalta. Kun myös otetaan huomioon jo Mazurek-tuomiossa ja sittemmin muun muassa Fabris-tuomiossa esitetyt näkökohdat, ratkaisumalli olisi ilmeisessä ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 14 artiklan ja perustuslain 6 §:n kanssa. 
Perintöoikeus vähäisin rajoituksin
Työryhmän vaihtoehtoisista ratkaisumalleista toinen perustuisi sääntelyyn, jonka mukaan lapsen perintöoikeus olisi joitakin rajoituksia lukuun ottamatta yhtä laaja kuin muilla perillisillä. Tässä vaihtoehdossa olisi keskeisenä rajoituksena se, että lapsi, joka on takautuvan lainsäädännön perusteella saanut isyyden vahvistetuksi, ei voi vaatia jäämistöön lisättäväksi perittävän antamia ennakkoperintöjä, lahjoituksia tai muita sukupolvenvaihdosta silmälläpitäen tehtyjä omaisuuden järjestelyjä. Se sijaan perintöoikeus ei käytännössä välttämättä rajoittuisi pelkästään lakiosaan, vaan voisi olla sitä suurempi.

Tämä vaihtoehto toteuttaisi lasten yhdenvertaista ja syrjimätöntä kohtelua siten, että kaikkien lasten perintöoikeus määräytyy lähes samanlaisin perustein riippumatta siitä, millä perusteella lapsen asema on saatu. Tämäkin ratkaisumalli ottaa huomioon ajallisesti varsin pitkälle ulottuvan taannehtivuuden vaikutuksia jo muodostuneisiin oikeusasemiin ja perusteltuihin odotuksiin. Myös tässä vaihtoehdossa on siten kiinnitetty huomiota erityisesti oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan kannalta keskeisiin vaatimuksiin, joskin ne on otettu huomioon suppeampina kuin työryhmän ehdottamassa mallissa. 
Kokonaisuutena arvioiden myös tämän ratkaisumallin voidaan arvioida ottavan huomioon syrjintäkiellon ja yhdenvertaisuusperusoikeuden asettamat vaatimukset. Niin ikään syrjintäkiellon ja omaisuuden suojan yhteisvaikutus voidaan tässä mallissa ottaa huomioon asianmukaisella tavalla. Tässä vaihtoehdossa on kiinnitetty riittävästi huomiota myös oikeusvarmuuteen, perittävän tahdonilmaisuihin ja muiden lasten asemaan, joskin suppeammin kuin työryhmän ehdottamassa mallissa. Tätä vaihtoehtoa ei voida pitää syrjivänä tai yhdenvertaisuuden vastaisena.

Omaisuuden suoja
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 1. lisäpöytäkirjan 1 artiklan 1 kappaleen mukaan jokaisella luonnollisella tai oikeushenkilöllä on oikeus nauttia rauhassa omaisuudestaan, eikä keneltäkään saa riistää hänen omaisuuttaan paitsi julkisen edun nimissä ja laissa määrättyjen ehtojen sekä kansainvälisen oikeuden yleisten periaatteiden mukaisesti. Perustuslain 15 §:n 1 momentin mukaan jokaisen omaisuus on turvattu.
Omaisuuden suoja ja oikeus perintöön
Ihmisoikeussopimuksen 1. lisäpöytäkirjan 1(1) artikla ei suojaa oikeutta saada omaisuutta, ellei kysymys ole perustellusta odotuksesta (legitimate expectation). Omaisuudensuoja ei siten yleensä koske esimerkiksi oikeutta perintöön, joka ei vielä ole konkretisoitunut (Marckx, EIT 1979). Vastaavanluonteista lähtökohtaa sovelletaan myös perustuslain suojaaman omaisuuden suojan ulottuvuutta määriteltäessä. Perusteltujen odotusten suojaan on perustusvaliokunnan käytännössä katsottu kuuluvan oikeus luottaa sopimussuhteen kannalta olennaisia oikeuksia ja velvollisuuksia sääntelevän lainsäädännön pysyvyyteen niin, että tällaisia seikkoja ei voida säännellä tavalla, joka kohtuuttomasti heikentäisi sopimusosapuolten oikeusasemaa (esimerkiksi PeVL 41/2010 vp). 
Perillisellä ei kuitenkaan perittävän eläessä ole sellaista oikeutta mahdolliseen tulevaan perintöön, joka saisi perustuslain suojaa (PeVL 1/1981 vp). Lainsäädännöllä voidaan siten määritellä tulevan perintöoikeuden laajuutta ja perusteita puuttumatta omaisuuden suojaan. Tämä koskee myös perintöoikeuden rajoittamista niin, että se kohdistuu esimerkiksi vain lakiosaan. Vastaavasti lailla voidaan myös säätää, että erityisen vahvistuskanteen perusteella vahvistetun isyyssuhteen johdosta lapsella on perintöoikeus isänpuoleisessa suvussa.  Tällainen perintöoikeuden määrittely ei puutu omaisuuden suojan kannalta ongelmallisella tavalla muiden lasten omaisuuteen, mikäli se ei samalla kohtuuttomasti ja täysin ennakoimattomalla tavalla puutu jo tehtyihin oikeustoimiin tai jo muodostuneisiin oikeussuhteisiin.  
Syrjintäkielto ja omaisuuden suoja
Mikäli lapsen perusteltua odotusoikeutta hänelle tulevaan perintöön rajoitettaisiin syrjivällä perusteella, tällainen rajoitus voi kuitenkin konstituoida myös omaisuuden suojaan kohdistuvan loukkauksen. Erityisesti Fabris-tuomiossa (EIT 2013) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tältä osin käyttänyt arviointiperusteenaan sitä, olisiko lapsi ilman syrjiväksi todettua perustetta – tässä tapauksessa lähinnä isyyden vahvistamiseen kohdistuvaa ehdotonta ja poikkeuksetonta määräaikaa – ollut oikeutettu perinnön saamiseen (”the relevant test is whether, but for the discriminatory ground about which the applicant complains, he or she would have had a right, enforceable under domestic law, in respect of the asset in question”, kohta 52). 
Mikäli syrjivä peruste johtaisi siihen, että lapsella ei ole perintöoikeutta, perusteen soveltaminen olisi siis todennäköisesti ristiriidassa myös 1. lisäpöytäkirjassa turvatun omaisuuden suojan kanssa. Tältä kannalta työryhmän ehdottamaan ratkaisumalliin ei näyttäisi sisältyvän ongelmia myöskään omaisuuden suojan kannalta arvioituna, sillä ratkaisumalli takaisi lakisääteisen vähimmäisperintöoikeuden ilman syrjintää. Lisäksi työryhmän ehdotuksessa on otettu huomioon myös perusteltujen odotusten suojaan liittyviä muiden lasten ja isän oikeuksia.
Työryhmän vaihtoehtomalli, johon sisältyy vähäisempiä perintöoikeuden rajoituksia, ottaisi myös riittävästi huomioon syrjintäkiellon ja omaisuuden suojan yhteisesti asettamat vaatimukset. Tähänkin vaihtoehtoon sisältyy rajoituksia, joilla on otettu riittävästi huomioon perusteltujen odotusten suojaan kohdistuvat perustuslailliset vaatimukset. 
Sen sijaan vaihtoehtomalli, jonka mukaan isyyden vahvistaminen erityisen vahvistuskanteen johdosta ei tuottaisi lainkaan perintöoikeutta, olisi epäilemättä ristiriidassa myös 1. lisäpöytäkirjassa turvatun omaisuuden suojan kanssa. Arvio perustuu etenkin siitä, että tässä mallissa syrjivällä perusteella olisi välitön (poistava) vaikutus perintöoikeuteen. 
Omaisuuden suoja ja konkretisoitunut perintöoikeus
Omaisuuden suoja estää puuttumisen jo konkretisoituneeseen perintöoikeuteen. Tältä kannalta on omaisuuden suojan huomioon ottamiseksi välttämätöntä rajoittaa työryhmän ehdottamalla tavalla perintöoikeutta niin, että lapsella ei ole perintöoikeutta sellaisen perittävän jälkeen, joka on kuollut ennen kuin erityinen vahvistuskanne isyyden vahvistamiseksi tuli vireille.
Helsinki, 8.1.2013

				Olli Mäenpää