Matti Pellonpää

OIKEUSMINISTERIÖLLE 

Minulta on pyydetty (kirje 27.6.2008 OM 02:00/2007) lausuntoa komiteanmietinnöstä 2008:3 (Jatkokäsittelylupa hovioikeudessa). Lausuntonani esitän kunnioittavasti seuraavaa. 

1. Tarkastelukulma

Rajoitun lausunnossani käsittelemään komiteanmietintöä ja siihen sisältyvää lakiehdotusta perus- ja ihmisoikeuksien näkökulmasta kiinnittäen erityisesti huomiota Euroopan ihmisoikeussopimuksesta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä aiheutuviin vaatimuksiin. Tarkastelen ensiksi jatkokäsittelyluvan myöntämistä koskevaa menettelyä (2) ja sen jälkeen asiakysymystä koskevaa menettelyä hovioikeudessa (3). Koskettelen lyhyesti myös muutoksenhakua hovioikeudesta korkeimpaan oikeuteen (4), minkä jälkeen esitän joitakin loppupäätelmiä (5).

2. Jatkokäsittelylupa ja sen myöntämistä koskeva menettely

Yleistä 

Kuten erityisesti mietinnön s. 100-108 käy ilmi, ehdotettu jatkokäsittelylupamenettely on uusin ehdotus sarjassa ehdotettuja vaihtoehtoisia järjestelyjä, joilla on pyritty hovioikeusmenettelyn jouduttamiseen samalla Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja perusoikeuksien asettamat vaatimukset huomioon ottaen. Aikaisemmat yritykset tehdä muutoksenhaku luvanvaraiseksi ovat kariutuneet muun muassa epäilyihin tällaisen järjestelmän yhteensopivuudesta suomalaisen “oikeusperinteen” (s. 103) kanssa, ei niinkään Euroopan ihmisoikeussopimuksesta johtuviin näkökohtiin.

Muutoksenhakuoikeuden rajaaminen ei myöskään käsillä olevassa mietinnössä ehdotetuin tavoin ole sellaisenaan ihmisoikeussopimuksen vastaista. Sopimuksen keskeinen 6 artikla ei lainkaan edellytä muutoksenhakumahdollisuutta. Rikosasioiden osalta sopimusta täydentävä seitsemäs lisäpöytäkirja kylläkin sisältää s. 25-26 mainituin tavoin määräyksen rikoksesta tuomitun oikeudesta “saada syyllisyyskysymys tai tuomittu rangaistus tutkittavaksi ylemmässä tuomioistuimessa”, mutta tästä aiheutuvat velvoitteet eivät ole erityisen pitkälle meneviä. Niinpä pidän selvänä, että ehdotuksen mukainen mahdollisuus hakea jatkokäsittelylupaa olisi lisäpöytäkirjan 2 artiklan kannalta riittävä muutoksenhakumahdollisuus, varsinkin kun lupavaatimus ei ole yleinen vaan soveltuu vain rajatuissa tilanteissa.

 Jatkokäsittelylupa rinnastuu vastaavan tapaisiin menettelyihin, joihin EIT:n käytännössä on täsmällisestä valtionsisäisestä terminologiasta riippumatta tyypillisesti viitattu nimellä leave to appeal. Vaikka 6 artiklan asettamat vaatimukset eivät koskekaan tällaista menettelyä täysimääräisesti, lienee mietinnössä omaksutun kannan (s. 27) mukaisesti tänä päivänä lähdettävä  siitä, että sopimusmääräys periaatteessa soveltuu jatkokäsittelylupamenettelyyn. Todettakoon kuitenkin, että asia ei ole ollut lähimainkaan selvä. Niinpä vuosien varrella on lukuisia  Suomen ja Ruotsin korkeimpien oikeuksien valituslupamenettelyä koskevia valituksia  erityisesti entisessä Euroopan ihmisoikeustoimikunnassa jätetty tutkimatta sillä perusteella, että  valitusluvasta päättämisessä ei ole kysymys sen enempää oikeuksista ja velvollisuuksista kuin rikossyytteestäkään  päättämisestä (“determination of a civil right or obligation”; “determination of a criminal charge”). Poikkeus tehtiin hyvin erityisluontoisessa brittiläisessä  muutoksenhakulupamenettelyssä (mm. s. 27 mainittu tapaus Monnell ja Morris), jonka asian ensi asteessa ratkaissut Euroopan ihmisoikeustoimikunta  katsoi eroavan normaalista 6 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle jäävästä valituslupamenettelystä. Vähitellen tapaukseen on alettu viitata ennakkoratkaisuna, jonka katsotaan vahvistaneen 6 artiklan soveltuvuuden myös hyvin toisenlaisten muutoksenhakulupamenettelyjen kohdalla ilman että viimeksi mainittujen menettelyjen eroja suhteessa Monnell ja Morris -tapaukseen on välttämättä pohdittu.

Ihmisoikeussopimuksen 6 artikla koskee siis oikeuksista ja velvollisuuksista tai rikossyytteestä “päättämistä” (determination). Mikä tahansa löyhästi henkilön oikeuksia koskeva menettely ei ole “päättämistä” tässä mielessä. “Perinteinen” oikeuskäytäntö, jonka mukaan esimerkiksi Suomen korkeimman oikeuden ratkaistessa valitusluvan myöntämistä koskevan kysymyksen se ei “päätä” oikeuksista tai velvollisuuksista (taikka rikossyytteestä) vaan valitusluvan edellytysten olemassaolosta, on mielestäni täysin johdonmukainen 6 artiklan soveltamisalaa koskevan ihmisoikeustuomioistuimen alunperin omaksuman yleisen lähestymistavan kanssa.  Tämän ratkaisun heijastaman “traditionaalisen” ajattelun mukaista olisi katsoa että ratkaisu, jossa jatkokäsittelylupaa ei myönnetä, ei merkitse oikeuksista- tai rikossyytteestä “päättämistä” (determination). Tutkitaanhan siinä yhteydessä vain, ovatko luvan myöntämisen edellytykset käsillä, ei sen sijaan anneta asiaratkaisua. (s. 78-79). Tapausta Monnell ja Morris (2.3. 1987, A 115) on kuitenkin vähitellen alettu pitää yleisenä ennakkopäätöksenä 6 artiklan soveltamisalaa koskevalle päinvastaiselle kannalle, vaikka asian ensiasteena ratkaissut Euroopan ihmisoikeustoimikunta sitä tuskin tarkoitti.  Eräissä tapauksissa (esim. Ruotsia koskevat tapaukset Salomonsson ja Döry, molemmissa tuomio 12.11.2002) EIT on jättänyt kysymyksen 6 artiklan soveltuvuudesta auki katsottuaan, että joka tapauksessa (eli myös olettaen, että 6 artikla soveltuisi valituslupahakemuksen käsittelyyn kysymyksessä olevassa tuomioistuimessa) valitusluvan myöntämistä/epäämistä koskeva asia olisi ratkaistavissa ilman suullista käsittelyä (jonka epääminen oli keskeinen valitusperuste). Tyypillistä, että juuri suullista käsittelyä - mistä usein valituslupa- tai vastaavan menettelyn osalta on ollut kysymys - koskeva päätös on EIT:n ratkaisussa perusteltu viittaamalla lyhyesti siihen, että valituslupamenettelyssä ei vaadita suullista käsittelyä, tavalla, jonka implisiittisesti voi ymmärtää sisältävän ajatuksen siitä, että 6 artikla sinänsä soveltuu tällaiseen menettelyyn. Tulkinnassa on ikäänkuin vähitellen “liuttu” pois alkuperäisestä linjasta ilman, että koskaan olisi oikeastaan annettu aivan selkeää ennakkopäätöstä, jossa olisi perusteltu, minkä vuoksi tavanomaisen valitusluvan epääminen merkitsee esim. “rikossyytteestä päättämistä”. On mahdollista että jäljempänä (otsikon Päätösten perustelu alla) tarkasteltavassa tapauksessa Gorou v. Kreikka (no 2) EIT:n suuri jaosto sanoo jotain myös tältä osin huomioon otettavaa.

Seuraavassa lähden edellä esittämistäni varauksista huolimatta siitä, että 6 artikla soveltuu menettelyyn, jossa päätetään jatkokäsittelyluvan mahdollisesta myöntämisestä. Sopimusmääräyksen soveltuminen tarkoittaa sitä, että periaatteessa kaikki 6 artiklan asettamat vaatimukset soveltuvat jatkokäsittelyluvan myöntämistä koskevaan menettelyyn. Tällaisia ovat suullisen käsittelyn pitämistä koskevan vaatimuksen lisäksi myös päätösten perusteluja, prosessin kohtuullista kestoa ja muita oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin edellytyksiä, kuten menettelyn kontradiktorisuutta, koskeva vaatimus. Käsittelen kaikkia alla. 

 Suullinen käsittely  

EIT:n oikeuskäytäntö, jonka mukaan valituslupamenettelyssä ei vaadita suullista käsittelyä, on varsin vakiintunut. Usein ennakkopäätöksenä viitataan Monnell ja Morris  -tuomioon. Itse asiassa tämän tapauksen perustella näyttää selvältä, että mietinnössä esitetystä jatkokäsittelyluvasta päätettäessä ei tarvita suullista käsittelyä. Kun sellaista ei vaadittu  menettelyssä, jossa tuomioistuin valitusluvan evätessään saattoi määrätä - ja tosiasiassa määräsi - vapaudenriistoa pidennettäväksi, ei suullista käsittelyä a fortiori tarvita nyt puheena olevaa jatkokäsittelylupaa koskevassa menettelyssä. Tällaisessa menettelyssähän on  kysymys siitä, ovatko muutoksenhakuluvan edellytykset käsillä. Olipa näiden osalta kysymys riidan rahamääräisestä arvosta, alioikeudessa tuomitun rangaistuksen ankaruudesta tai vaikkapa prejudikaattidispenssin olemassaolosta, ollaan tekemisissä sen luonteisen esikysymyksen kanssa, jonka osalta oikeusturvavaatimukset eivät edellytä suullisen käsittelyn järjestämistä. Sillä, että menettelyä kutsutaan jatkokäsittelylupaa koskevaksi menettelyksi valituslupamenettelyn asemesta, ei ole merkitystä. Jos menettelyn tarkoituksena on esikysymyksen omaisesti ratkaista, onko valittaja esittänyt lainsäädännön valossa riittäviä syitä alioikeuden ratkaisun uudelleen käsittelyä varten, eivät ne näkökohdat, jotka täystutkintaisessa menettelyssä puoltavat suullista käsittelyä, ole ratkaisevalla tavalla esillä.

Päätösten perustelu

Myös päätösten perustelu on oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuutta arvioitaessa huomioon otettava seikka. On esimerkkejä tapauksista, joissa suomalaisen tuomioistuinratkaisun perustelu on johtanut 6 artiklan loukkaukseen tai ainakin merkittävästi myötävaikuttanut loukkauksen toteamiseen. (esim. vakuutusoikeusprosessia koskenut tapaus  Hirvisaari v. Suomi, 27.9.2001, ja riita-asiassa käytyyn prosessiin liittynyt tapaus  Suominen v. Suomi, 1.7.2003). Kun lähtökohtana on, että 6 artikla soveltuu jatkokäsittelylupaa koskevaan menettelyyn, on myös lupaa koskeva päätös perusteltava oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin asettamat vaatimukset täyttävällä tavalla. Näin ollen  esimerkiksi väitettä korkeimman oikeuden valituslupapäätöksen perustelemattomuudesta ei todennäköisesti enää voida kuitata sillä tavoin kuin ihmisoikeustoimikunta teki edellä mainitussa 1993 antamassaan päätöksessä.  Tosin on luonnollista, että muutoksenhakulupahakemuksen (tai jatkokäsittelylupahakemuksen) johdosta annetun päätöksen perustelujen ei tarvitse olla verrattavissa  esimerkiksi todistajien kuulemisen jälkeen täystutkintaisessa rikosprosessia annettavan  ratkaisun perustelujen kanssa. Niinpä voitaneen lähteä siitä, että jatkokäsittelylupahakemukseen annettava kielteinen päätös riittää perustelujensa puolesta, mikäli siihen yksityiskohtaisissa perusteluissa selostetuin tavoin (s. 133) sisällytetään ehdotetun 25a luvun 16 §:ssä edellytetyt tiedot (ja erityisistä syistä enemmän). 

Nyt puheen olevilta osin ei kuitenkaan  ole sanottavasti olemassa ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä. Tilanne saattaa muuttua vähitellen sen jälkeen, kun ajatus 6 artiklan soveltumisesta myös lupamenettelyyn on alkanut  vakiintua. Jo tällä hetkellä on tuomioistuimen suuressa jaostossa  vireillä tapaus, jolla saattaa olla merkitystä arvioitaessa perusteluja koskevaa vaatimusta 6 artiklan kannalta nimenomaan niissä tilanteissa, joissa valitus- tai jatkokäsittelylupa evätään (taikka tehdään vastaava päätös).

 Suureen jaostoon siirretyssä ja siellä vireillä olevassa tapauksessa Gorou v. Kreikka (No 2) annettiin jaoston tuomio 14.6. 2007. Kysymys on rikosprosessin yhteydessä esitettyyn asianomistajan vaatimukseen liittyvästä prosessista, joka sopimuksen näkökulmasta kuuluu 6 artiklan “siviilihaaran” alle, ja pääsystä Kreikan kassaatiotuomioistuimeen. Kassaatiovalitus (asian olosuhteissa) edellytti, että  “valtionasiamiehenä“ toimiva kassaatiotuomioistuimen ylin syyttäjä  (tuomion englanninkielisessä versiossa State Counsel at the Court of Cassation, ranskankielisessä  procureur près la Cour de cassation) käynnistää menettelyn, asiallisesti ottaen tavallaan myöntää “muutoksenhakuluvan”. Kysymyksessä olevassa tapauksessa  hän kieltäytyi  näin tekemästä.  Päätöksen perustelut, jotka “valtionasiamies”  kirjoitti käsin valittajan tekemällä muutoshakemukselle, olivat lyhykäisyydessään: “there is no legal or well-founded ground of appeal to the Court of Cassation“ (“il n’y a pas de moyen de cassation légal et bien fondé”) eli suurin piirtein, että ei ole  käsillä laillista ja perusteltua kassaatiovalituksen perustetta. EIT:n jaosto katsoi äänin 4-3  mainitut perustelut riittäviksi täyttämään sopimuksen 6 artiklan asettamat vaatimukset. Vähemmistön mielestä sen sijaan sopimusmääräystä oli perustelujen puutteellisuuden vuoksi rikottu. Mikäli tuomioistuimen suuri jaosto pysyttää enemmistön ratkaisun, saattaa se  (omasta perustelutavastaan riippuen) samalla  vahvistaa, että perusteluja koskevat vaatimukset eivät valituslupa-tyyppisessä menettelyssä ole erityisen pitkälle meneviä. Päinvastainen lopputulos voisi olla ongelmallinen monen sopimusvaltion prosessijärjestyksen kannalta. Jos edellä mainitussa kreikkalaisessa tapauksessa noudatettu menettely katsottaisiin EIS:n vastaiseksi, ei myöskään esimerkiksi Suomen KKO:n tapa perustella (tai olla perustelematta) valitusluvan epääviä ratkaisuja olisi välttämättä ongelmaton. 

Viitatun tapauksen siirtäminen suureen jaostoon ei kuitenkaan välttämättä ole ymmärrettävissä niin, että ihmisoikeustuomioistuin tuntisi tarvetta puuttua siihen tapaan, joilla eräiden ylimpien tuomioistuinten valitusluvan epäävät ja vastaavat ratkaisut perustellaan. Arvelisin, että suureen jaoston siirtämisen taustalla olevat syyt liittyvät enemmänkin Kreikkaa koskeviin erityisnäkökohtiin.  Ihmisoikeustuomioistuin oli  vain muutamaa kuukautta aikaisemmin ratkaissut samoja piirteitä sisältäneen,   saman valittajan vireille paneman toisen asian (Gorou v. Kreikka (No 4, tuomio 11.1.2007). Siinä EIT:n  kokoonpanoltaan osittain sama jaosto kuin se, joka ratkaisi suureen jaostoon siirretyn asian,  antoi lopulliseksi jääneen tuomionsa 11.1.2007. Siinä 6 artiklaa oli äänin 6-1 katsottu loukatun, koska “valtionasiamiehen” ratkaisun perustelujen ei katsottu täyttävän 6 artiklan mukaisen oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin asettamia vaatimuksia. Perustelujen  (“il n’y a pas de raison de se pourvoir en  cassation” eli “ei ole syytä tehdä kassaatiovalitusta” - tuomio on vain ranskaksi)  ei voi sanoa välttämättä olennaisesti poikkeavan 14.6.2007 annetussa tuomiossa käytetyistä perusteluista. Itse asiassa viimeksi mainitussa tuomiossa vähemmistöön jääneet tuomarit argumentoivat, että enemmistön päätös olisi ristiriidassa tammikuussa annetun ratkaisun kanssa. Näin ollen on näyttäisi siltä, että mahdollinen ristiriita kahden  samaa maata koskevan tuomio välillä on ollut (ainakin yhtenä tärkeänä) syynä tapauksen Gorou (No 2) siirtämiselle EIT:n suurimpaan ratkaisukokoonpanoon. Arvelisin, että EIS pyrkii ratkaisemaan tällaisen ristiriidan tavalla, jolla ei ole kovin radikaaleja yleiseurooppalaisia seurausvaikutuksia. Asiaan kytkeytyy muutenkin  niin paljon Kreikan oikeuden erityispiirteitä, että tuomiossa annettavan viestin rajaaminen on mahdollista. 

EIT:n suuri jaosto piti asiassa Gorou v. Kreikka (no 2) suullisen käsittelyn 11.6.2008. Tuomio lienee odotettavissa vuodenvaihteen tienoilla. 

Arveluni on, että myöskään Gorou-tapauksessa annettava tuomio ei tule sisältämään mitään, mikä edellyttäisi eri maissa siirtymistä valituslupapäätösten laajaan perustelemiseen. Mikäli ennusteeni osuu merkittävästi väärään, saattaa edessä olla tarve harkita asiaa uudestaan (samoin kuin pohtia myös ylimpien tuomioistuinten valituslupapäätösten perustelukäytäntöjä). 

Muut oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimukset

Oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin kuuluu myös kontradiktorisen menettelyn vaatimus. Asiaa ei tulisi ratkaista asianosaisen vahingoksi ilman että hänelle on varattu mahdollisuus tulla kuulluksi. Kun lähtökohtana on, että 6 artikla soveltuu jatkokäsittelyluvan myöntämistä/epäämistä koskevaan menettelyyn, on prosessin  täytettävä ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan asettamat  vaatimukset myös tältä osin. 

Lakiehdotuksen 25a luvun  12 §:stä  ja sitä koskevista yksityiskohtaisista perusteluista (s. 131) käy ilmi, että vastapuolelta ei yleensä pyydettäisi vastausta valitukseen ennen jatkokäsittelynluvan myöntämistä koskevan asian ratkaisemista. Päätökseen, jolla jatkokäsittelylupa on myönnetty, ei saman 18 §:n mukaan  saisi hakea muutosta. Näin ollen sellainen tilanne näyttäisi mahdolliselta, että jutun ensimmäisessä asteessa voittanut vastapuoli, jolta  ei ole pyydetty vastausta jatkokäsittelylupaa koskevaa hakemusta käsiteltäessä, häviää juttunsa luvan myöntämistä seuraavassa jatkokäsittelyssä.  Hävinnyt asianosainen voisi argumentoida, että hän olisi voinut estää koko jatkokäsittelyn, mikäli olisi saanut mahdollisuuden esittää näkökohtansa siinä vaiheessa, kun asia päätettiin ottaa jatkokäsittelyyn. Jatkokäsittelyluvasta päättämisen voi tuolloin väittää olleen “ratkaiseva” (decisive) hänen oikeuksilleen tai velvollisuuksilleen taikka häntä koskevan rikossyytteen kannalta EIT:n oikeuskäytännön tarkoittamassa mielessä ja sillä tavoin, että hänen olisi tullut saada lausua lupaa koskevasta hakemuksesta.  

Juuri esitetyt näkökohdat eivät kuitenkaan välttämättä vaadi, että laissa säädettäisiin systemaattisesta vastauksen pyytämisestä. Silti asia on syytä pitää mielessä muun muassa harkittaessa lakia käytännössä sovellettaessa, missä tilanteissa vastausta olisi aiheellista pyytää. Lisäksi olisi harkinnan arvoista pohtia, tulisiko laissa kuitenkin säätä vastapuolen kuulemisesta edellytyksenä jatkokäsittelyluvan myöntämiselle.

Jatkokäsittelyn myöntämistä koskevaa menettelyä koskee luonnollisesti myös vaatimus siitä, että 6 artiklan mukainen oikeudenkäynti tapahtuu kohtuullisessa ajassa. Prosessin keston kohtuullisuutta arvioitaessa huomioon otetaan tunnetusti menettelyn kokonaiskesto eri oikeusasteissa. Ei ole ennakoitavissa, että ehdotettu menettely myötävaikuttaisi ongelmallisella tavalla prosessin kestoon. Asian laita lienee pikemminkin päinvastoin.

3.  Suullinen käsittely jatkettaessa valitusasian käsittelyä hovioikeudessa

 Oikeus suulliseen käsittelyyn kuuluu EIT:n vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan osana oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. Kysymyksessä on nimenomaan asianosaisen oikeus ja lisäksi oikeus, josta voidaan luopua. Vaikka onkin jossain määrin avoin kysymys, onko kaikista sopimuksen turvaamista oikeuksista mahdollista luopua, on selvää, että ainakin suullisesta käsittelystä muutoksenhakutuomioistuimessa luopuminen on mahdollista. Ensimmäinen tärkeä ennakkopäätös, johon ihmisoikeustuomioistuin on sittemmin viitannut lukuisissa muissa ratkaisuissaan, annettiin tapauksessa Håkansson ja Sturesson v. Ruotsi (1.3. 1990, A 171). Siinä EIT katsoi valittajien luopuneen “yksiselitteisesti” (pätevän oikeuksista luopumisen edellytys) oikeudestaan suulliseen käsittelyyn sitä kautta, että he eivät olleet kiinteistön pakkohuutokauppaa koskevassa asiassa vaatineet tällaista käsittelyä, vaikka heidän olisi menettelyn pääsääntöisesti kirjallisen luonteen huomioon ottaen voinut edellyttää tekevän niin. Samalla tavoin on katsottu useissa muissa tapauksissa.   

Lakiehdotuksessa (26:14§) lähdetään siitä, että pääkäsittelyn pidettäisiin vain riita-asiassa asianosaisen tai rikosasiassa asianomistajan tai vastaajan sitä vaatiessa. Kun laki sisältää näin yksiselitteisen määräyksen suullisen käsittelyn vaatimisesta, voidaan lähteä siitä, että tällaisen vaatimuksen tekemättä jättäminen merkitsee oikeudesta luopumista ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön tarkoittamassa mielessä. Tarkoituksena onkin saattaa laki tältä osin yhdenmukaiseksi ihmisoikeussopimuksen tulkintaa koskevien periaatteiden kanssa (s. 138). Toki on ajateltavissa, että joissakin poikkeuksellisissa tilanteissa oikeudenmukainen oikeudenkäynti edellyttää tuomioistuimen järjestävän suullisen käsittelyn joko sen vuoksi, että asian olosuhteissa suullisen käsittelyn vaatimatta jättämistä ei voida pitää “yksiselitteisenä” luopumisena, tai muista erityisistä syistä. Tällaisista  tilanteista selviämiseen ehdotettu 26luvun 14a § kuitenkin antaa mahdollisuuden.

  Milloin suullista käsittelyä on vaadittu, on ihmisoikeustuomioistuimen perinteinen linja se, että 6 artikla edellyttää sellaista käsittelyä ainakin yhdessä oikeusasteessa, elleivät poikkeukselliset syyt oikeuta suullisen puuttumista. Tämä linja muotoutui aikana, jolloin 6 artiklan katsottiin pääasiassa soveltuvan varsinaiseen rikosprosessiin ja perinteiseen siviiliprosessiin. Sitä mukaa kuin sopimusmääräyksen soveltamisala on EIT:n tulkintojen kautta laajentunut koskemaan monia hallinto- ja sosiaalioikeuden aloja, joissa velvollisuus suullisten käsittelyjen systemaattiseen pitämiseen voisi haitata muiden oikeuksien - erityisesti oikeus oikeudenkäyntiin kohtuullisessa ajassa - toteutumista, on myös ihmisoikeustuomioistuin hyväksynyt enemmän ja enemmän poikkeuksia viitatusta pääsäännöstä (suullinen käsittely vähintään yhdessä oikeusasteessa). Kuvaavaa on, että kahdessa viime vuosina annetussa tärkeässä EIT:n suuren jaoston Suomea koskevassa tuomiossa, veronkorotusta koskeneessa tapauksessa Jussila v. Suomi (23.1.2006, Reports 2006-XIV) ja poliisimiesten palkkaetuuksiin liittyneessä tapauksessa Vilho Eskelinen ym. V. Suomi (19.4.2007, Reports 2007-), ei kummassakaan 6 artiklaa katsottu rikotun sillä perusteella, että sen enempää alempi hallintotuomioistuin kuin korkein hallinto-oikeuskaan ei järjestänyt vaadittua suullista käsittelyä. On mahdollista, että EIT:n lieventyneeseen linjaan mitä tulee suulliseen käsittelyyn esimerkiksi hallintoprosessiin kuuluvissa asioissa on vaikuttanut ihmisoikeustuomioistuimen oman aseman muuttuminen. Ennen vuonna 1998 voimaan tullutta Strasbourgin valvontajärjestelmän uudistusta EIT piti itse suullisen käsittelyn käytännöllisesti katsoen jokaisessa sen eteen tulleessa asiassa. Tänä päivänä vastaava menettely on äärimmäisen harvinainen poikkeus. 

Nyt on kuitenkin kysymys rikos- ja siviiliprosessin ydinalueista, joiden kohdalla vaatimus suullisesta käsittelystä ainakin yhdessä oikeusasteessa on niin periaatteessa kuin käytännössäkin edelleen selvä pääsääntö. 

Paitsi, että rikos- ja siviiliprosessissa vaaditaan suullista ainakin yhdessä oikeusasteessa, edellyttää ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö suullista käsittelyä verraten laajasti myös muutoksenhakuasteessa. Oikeuskäytännön osalta viittaan mietinnön s. 28-33 oleva  kuvaukseen. 

Kuten mainitusta kuvauksesta käy ilmi, velvollisuus pitää suullinen käsittely muutoksenhakuasteessa riippuu muun muassa siitä, onko kysymyksessä täyden toimivallan tuomioistuin (kuten suomalainen hovioikeus) sekä  eräiltä osin myös muuten valtionsisäisestä lainsäädännöstä. Mikäli tämä edellyttää suullista käsittelyä huomattavasti laajemmin kuin EIT:n oikeuskäytäntö tai antaa muutoksenhakutuomioistuimelle sen tyyppisen toimivallan, jota harjoitettaessa suullinen käsittely voi tulla ihmisoikeustuomioistuimen kehittelemien vaatimusten mukaan huomattavan usein kysymykseen, kasvaa myös EIT:n toteaman sopimusloukkauksen mahdollisuus. Tätä kuvastaa tapaus Muttilainen v. Suomi (22.5.2007). Yhtäältä tuomioistuin korosti perinteiseen tapaan, että: “The manner of application of Article 6 to proceedings before courts of appeal depends on the special features of the proceedings involved; account must be taken of the entirety of the proceedings in the domestic legal order and the role of the appellate courts therein” (kohta 22). Soveltaessaan näitä näkökohtia Suomen oikeuteen se totesi, että hovioikeuden toimivalta ulottuu myös tosiasiakysymyksiin ja että OK 26: 15 §:n mukaan “the Court of Appeal shall hold an oral hearing if the credibility of the testimony admitted in District Court is an issue” (kohta 26). Kun OK 26:15 § nykyisellään jotakuinkin poikkeuksetta edellyttää todistajien uudelleen kuulemista tilanteessa, jossa ylioikeus arvioi alemmassa oikeusasteessa vastaanotetun todistelun uskottavuutta, ei langettavaa tuomiota todistajien kuulematta jättämisen  perusteella tuon tapauksen olosuhteissa voida pitää yllätyksenä. Viittaan myös siihen, mitä mietinnön sivulla 33-34 lausutaan.

EIS ja EIT:n oikeuskäytäntö antavat valtionsisäiselle lainsäädännölle enemmän liikkumavaraa tai harkintamarginaalia kuin ehkä hovioikeusuudistusta valmisteltaessa ajateltiin (tai haluttiin ajatella). Tätä liikkumavara on hyödynnetty esillä olevassa ehdotuksessa erityisesti jo edellä käsitellyn lupamenettelyä koskevan säännöstön kautta. Harkintamarginaalin rajat ovat jossain määrin ahtaammat itse hovioikeusmenettelyn osalta, sen jälkeen kun perusratkaisuna on hovioikeuden laaja tutkimusvalta ei vain  oikeus- vaan myös tosiasiakysymysten osalta. Tässä tilanteessa valtio, vaikka sillä sinänsä  olisi oikeus rajoittaa muutoksenhakuoikeus koskemaan vain oikeuskysymyksiä, ei enää voi säädellä 6 artiklan näkökulmasta olennaisesti “vesitetyllä” tavalla sen enempää kuin se voi poiketa artiklan asettamista keskeisisä vaatimuksista uudessa ensimmäisen asteen menettelyssä, joka mahdollisesti seuraa sitä, että valtionsisäinen kassaatiotuomioistuin on kumonnut alemman oikeusasteen tuomion ja määrännyt asian uudelleen käsiteltäväksi.

Kuitenkaan suullisen käsittelyn  myöskään täyden toimivallan tuomioistuimessa  tarvitse lähtökohtaisesti olla sellainen pääkäsittely, jossa kuullaan uudestaan kaikki todistajat.  Paitsi 6 artiklan 1 niin myös saman määräyksen 3 kappaleesta johtuu, että rikosasiassa alioikeudessa vapauttavan tuomion saanutta ei voida 6 artiklaa loukkaamatta kuulla alioikeudessa annetun suullisen näytön perusteella järjestämättä uutta suullista käsittelyä todistajien kuulemiseksi, mutta muuten valtiolla on verraten paljon liikkumavaraa säännellä menettelystä. Näin ollen ehdotettuihin 26 luvun 14 ja 15 §:ään sisältyvät säännökset, jotka antavat tuomioistuimelle nykyiseen verrattuna enemmän harkintavaltaa sen päättäessä suullisen käsittelyn tarpeellisuudesta, ovat ihmisoikeussopimuksen näkökulmasta hyväksyttävissä. Silti on muistettava, että käytännössä korostuu tuomioistuimen velvollisuus  perustella esimerkiksi se, miksi  näytön oikeellisuudesta ei voi jäädä mitään varteenotettavaa epäilyä (15 §:n 1 mom.), ellei asia ole tapauksen olosuhteissa ilmiselvä.

Katson, että esitetyt säännökset mahdollistavat EIS:n vaatimukset, sellaisina kuin ihmisoikeustuomioistuin on niitä tulkinnut, täyttävän käytännön. 

 
4.  Ennakkopäätöskysymys ja muutoksenhaku hovioikeudesta korkeimpaan oikeuteen

Ehdotetut 30 ja 30 a luku sisältävät äännöksiä uusista menettelyistä, joita ovat mahdollisuus esittää  “ennakkopäätöskysymys” korkeimmalle oikeudelle (30:3 a §)  ja mahdollisuus tehdä käräjäoikeudesta hovioikeus sivuuttaen “ennakkopäätösvalitus” korkeimmalle oikeudelle. 

Ennakkopäätöskysymyksen osalta tehdyt ehdotukset eivät mielestäni anna aihetta huomautuksiin ihmisoikeusnäkökulmasta. 

Myös “ennakkopäätösvalitus” on ihmisoikeussopimuksen kannalta ongelmaton. Sopimus ei ensinnäkään vaadi kolmiasteista tuomioistuinmenettelyä. Toisekseen, vaikka voitaisiinkin argumentoida, että tällaisen menettelyn luotuaan valtio ei voi siitä yksittäistapauksessa tinkiä, on muistettava edellä mainittu periaate, jonka mukaan tietyistä oikeuksista  voidaan ihmisoikeussopimuksen näkökulmasta pätevästi luopua edellyttäen, että luopuminen tapahtuu yksiselitteisesti. Pidän selvänä, että nyt kysymyksessä oleva luopuminen valitusoikeudesta on mahdollinen, edellyttäähän se aina muutoksenhakijan vastapuolen antamaa suostumusta. 

5  Lopuksi 

Yhteenvedonomaisesti totean, että komiteanmietintöön 2008:3 sisältyvät ehdotukset ovat mielestäni pääosin hyväksyttävissä Euroopan ihmisoikeussopimuksen  näkökulmasta. Koska kuitenkin on vakiintumassa (mietinnössäkin hyväksytty) ajatus siitä, että sopimuksen 6 artikla soveltuu jatkokäsittelyluvan myöntämistä (tai epäämistä) koskevaan menettelyyn, on pidettävä mielessä että vaatimuksia menettelylle saattaa aiheutua kaikista sopimusmääräyksen sisältämistä eri oikeusturvatakeista. Tämän johdosta olen esittänyt harkittavaksi, tulisiko laissa säätä vastapuolen kuulemisesta ennen jatkokäsittelyluvan myöntämistä. Ehdotettuja uusia säännöksiä, kuten kaikkia lainkäyttöön liittyviä säännöksiä, sovellettaessa on myös pidettävä mielessä, että ihmisoikeussopimus ei aseta vaatimuksia pelkästään lainsäädännölle vaan myös sille, miten lainsäädäntöä sovelletaan.

Helsingissä 29. päivänä syyskuuta 2008

Matti Pellonpää
oikeustieteen tohtori, Espoo