HELSINGIN HOVIOIKEUS		
PL 76, Radanrakentajantie 5		
00521  HELSINKI			
Puhelin 010 3640 500, Fax 010 3640 512 (kirjaamo)	 
Sähköposti: helsinki.ho@oikeus.fi		30.10.2008		

						

OIKEUSMINISTERIÖLLE

Viite:	Oikeusministeriön lausuntopyyntö OM 02:00/2007 (OM1/021/2007)

Asia:	Jatkokäsittelylupaa hovioikeudessa koskeva toimikunnan mietintö 

Pyydettynä lausuntona hovioikeus esittää kunnioittaen seuraavan.

1. YLEISTÄ 	

	Toimikunnan työn yleisenä tavoitteena on ollut oikeusturvan parantaminen luomalla hovioikeuksille nykyistä paremmat edellytykset kohdentaa voimavarojaan asioiden laadun vaatimalla tavalla ja näin jouduttaa asioiden käsittelyä hovioikeuksissa. Hovioikeus pitää tavoitteita oikeina ja tarpeellisina ja katsoo, että jatkovalmistelu tulee toteuttaa näiden tavoitteiden mukaisesti. Hovioikeus kuitenkin toteaa, että uudistuksen vaikutukset näyttävät jäävän vähäisiksi. Merkittäviä resurssisäästöjä uudistuksella ei ole saatavissa ainakaan Helsingin hovioikeudessa. 

	Toimikunnan päätavoitteisiin nähden irrallinen on ehdotus ennakkopäätösvalituksesta eikä myöskään ehdotettu ennakkoratkaisupyyntömenettely suoranaisesti koske valitusten käsittelyä hovioikeudessa. Hovioikeus esittää jäljempänä kriittiset kannanottonsa näistä ehdotuksista.  
	
	Hovioikeus keskittyy lausunnossaan ensisijaisesti arvioimaan jatkokäsittelylupaa ja pääkäsittelyä koskevien ehdotusten tarkoituksenmukaisuutta oman työnsä sekä mainittujen yleisten tavoitteiden toteutumisen kannalta. Tässä tarkoituksessa hovioikeudessa on kuluneen syyskuun aikana testattu sitä, miten jatkokäsittelylupaa koskevat säännökset toimisivat käytännössä. Testauksen tulokset ovat lausunnon liitteenä ja johtopäätökset tuodaan esiin lausunnon osassa 3. 

	
2. KESKEISET EHDOTUKSET

2.1. Jatkokäsittelylupa	

		Hovioikeus pitää toimikunnan ehdottamaa jatkokäsittelylupajärjestelmää toteuttamiskelpoisena ja on yhtä mieltä siitä, että tavoitteena tulee olla mahdollisimman selkeä järjestelmä. Järjestelmän soveltamisala on sidottu perusteisiin, jotka lähtökohtaisesti eivät ole harkinnanvaraisia samoin ehdotukset luvan myöntämisestä. Nämä ehdotukset ovat kannatettavia. 

Lupajärjestelmän soveltamisalasta riita-asioissa

	Riita-asioissa soveltamisala määräytyisi rahamääräisen häviöarvon mukaan.  Häviöarvon olisi oltava yli 10.000 euroa, jotta lupaa ei tarvittaisi. Euromäärän suhteen hovioikeudella ei ole huomautettavaa, mutta todeta voidaan, että Helsingin hovioikeudessa käsitellyistä saamisia koskevista asioista suuri osa ylittää rahamäärän. 

	Käsitellyistä soveltamisalan vaihtoehdoista hovioikeus pitää toimikunnan tavoin häviöarvoa parempana kuin kannearvoa. Loogista on, että häviöarvo lasketaan käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen ja valituksessa esitetyn vaatimuksen erotuksena, koska siitä hovioikeudessa on kysymys. 

		Häviöarvoa laskettaessa olisi otettava huomioon korko, mikä sinänsä on perusteltua, koska korkosaatava voi olla pääomaan verrattuna toisinaan hyvinkin merkittävä. Ilmeistä on, että asian kuuluminen lupajärjestelmän piiriin on useimmissa tapauksissa ilman koron laskemistakin selvää. Silloin kun näin ei ole, koron huomioon ottaminen vaikeuttaa häviöarvon laskemista ja laskutoimitus voi joskus olla hyvinkin työläs. Tämä työ ei saisi jäädä hovioikeuden tehtäväksi. Hallituksen esityksessä tulisi korostaa sitä, että silloin, kun peruste luvan saamiseksi liittyy korkoon, valituksessa on esitettävä laskelma korosta, jollei asiasta katsota olevan syytä ottaa lakiin nimenomaista säännöstä.

		Käytännön esimerkkejä häviöarvon laskemisesta tulisi perusteluihin lisätä varsinkin erilaisten kestovelkasuhteiden osalta. Jos esimerkiksi vahingonaiheuttajan suoritusvelvollisuus vahingonkärsijälle käsittää vaikka 300 euroa kuukaudessa korvauksena pysyvästä viasta ja haitasta, etukäteen ei tiedetä, tuleeko 10.000 euron häviöarvo täyttymään. Vaikka asia viime kädessä jäisikin oikeuskäytännössä ratkaistavaksi, perusteluissa tulisi joka tapauksessa käsitellä niitä suuntaviivoja, joiden perusteella häviöarvoharkinta tällaisessa tapauksessa on tehtävissä.

		Lupajärjestelmän soveltamisala on haluttu mahdollisimman selkeäksi, mutta samalla on perustelujen mukaan pidetty hyväksyttävänä eräänlaista harmaata aluetta, jossa lupa voitaisiin tai itse asiassa tulisi myöntää ikään kuin “varmuuden vuoksi”. Tässä kohden järjestelmän selkeys kärsii, jos soveltamisalaa koskeva harkinta ja lupaperusteen olemassaoloa koskeva harkinta sekoitetaan keskenään. Kysymys ei käsitteellisesti voi olla samanaikaisesta, päällekkäin tapahtuvasta harkinnasta, sillä soveltamisalan rajauksen ja jatkoluvan myöntämisen lähtökohdat poikkeavat toisistaan merkittävästi. Edellisen taustalla ovat oikeuspoliittiset ja jälkimmäisen oikeusturvanäkökohdat. 

		Hovioikeus pitää tarpeellisena, että jatkovalmistelun yhteydessä vielä harkitaan, tulisiko luvan soveltamisalaa koskevissa säännöksissä ottaa huomioon häviöarvoon liittyvät rajatapaukset, joissa lupa ei olisi tarpeen. Sama koskee tilanteita, joissa asiayhteys puoltaa luvan myöntämistä useammalle valittajalle, vaikka häviöarvo jonkun osalta jää alle 10.000 euron. Perusteluissa näitä tilanteita on käsitelty. 

			Esimerkkejä perusteluista ovat: 
- jollei häviöarvo ole vaikeuksitta laskettavissa tai muuten epäselvää, kuuluuko valitus luvan piiriin, on suositeltavaa, että lupa rajatapauksissa myönnetään, 
- jos korkosaatavien rahamäärä osoittautuu epäselväksi tai määrä on vaikeasti laskettavissa esim. siitä syystä, että vaatimukset perustuvat useisiin eri aikoina erääntyneisiin eriin, tulisi asiassa lähtökohtaisesti myöntää jatkokäsittelylupa tai siirtää asia suoraan jatkokäsittelyyn, 
- kun kyseessä on kanne ja vastakanne, asiayhteyden vuoksi saattaa olla aiheellista myöntää molemmille lupa, vaikka vain toisen häviöarvo ylittää rajan,
- jos asiassa on useita valittajia, kysymys luvan myöntämisestä yhdelle valittajalle voitaisiin siirtää ratkaistavaksi valituksen jatkokäsittelyn yhteydessä,
- jos hovioikeus katsoo, että äänitteiden kuunteleminen olisi valituksessa esitettyjen väitteiden perusteella tarpeellista, asiassa tulisi useimmiten myöntää jatkokäsittelylupa.

		Hovioikeus arvioi, että jatkokäsittelylupajärjestelmän hyödyt voivat jäädä ennakoitua vähäisemmiksi, jos luvan myöntämisen perusohjeeksi nousee “lupa varmuuden vuoksi” -ajattelu. Tämä on omiaan johtamaan myös epäyhtenäiseen soveltamiskäytäntöön, minkä seurauksena kansalaisten yhdenvertaisuus voi vaarantua. 

		Yksityiskohtaisena huomautuksena hovioikeus toteaa, että jatkokäsittelylupaa koskeva 25 a luvun 5 § koskee riita-asioita ja sen 2 momentti oikeudenkäyntikuluja, joiden osalta lupa tarvittaisiin aina. Erikseen on säännökset jatkokäsittelyluvasta rikosasioissa. Hakemusasiat on puolestaan 9 §:ssä jätetty lupajärjestelmän ulkopuolelle. Tämän rakenteen vuoksi jää epäselväksi, onko 25 a luvun 5 §:n 2 momentti kuitenkin tarkoitettu koskemaan kaikkia oikeudenkäyntikuluja asian laadusta riippumatta. Ilmeinen tarve ehdotetun lain tarkistamiseen näyttäisi tältä osin olevan.

Lupajärjestelmän soveltamisalasta rikosasioissa

	Hovioikeuden näkemyksen mukaan vastaajan valituksen osalta ehdotettu kolmen kuukauden vankeusrangaistus on niin alhainen, ettei se Helsingin hovioikeudessa johda toivottuun tavoitteeseen resurssien paremmasta kohdentamisesta asioiden laadun vaatimalla tavalla, kun otetaan huomioon, ettei pääkäsittelyjen lukumäärä uudistuksen myötä ainakaan alene vaan ilmeisesti lisääntyy. Sen vuoksi hovioikeus ehdottaa soveltamisalan tarkistamista niin, että vastaaja tarvitsisi luvan, jos hänet on tuomittu enintään neljän kuukauden vankeusrangaistukseen, joskin ehdotuksen tavoitteiden kannalta kuusi kuukautta voisi olla tätäkin perustellumpi raja. 

	Soveltamisalan selkeyden osalta hovioikeus on edellä riita-asioiden osalta esittänyt arvostelua siitä, että perustelujen mukaan hovioikeus voi soveltamisalaa koskevista säännöksistä huolimatta myöntää luvan harkintansa mukaan (“varmuuden vuoksi”). Toisenlaista harkinnanvaraa soveltamisalaan ehdotetaan mietintöön liitetyssä Vaasan hovioikeuden presidentin Mikko Könkkölän lausumassa. Hovioikeus yhtyy niihin näkökohtiin, joita lausumassa on esitetty yhteisen rangaistuksen osalta. Vastaajan oikeusturvan kannalta lausumassa ehdotettu säännös ei olisi ongelmallinen, koska hovioikeuden tulee tällöinkin myöntää lupa, jos käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta on perusteltua aihetta epäillä. Hovioikeus pitää tärkeänä, että lausumaan sisältyvän ehdotuksen toteuttamista harkittaisiin vielä jatkovalmistelun yhteydessä. Samoin tulisi vielä arvioida tarkemmin sitä, toimivatko soveltamisalaa koskevat säännökset tarkoitetuin tavoin silloin, kun samassa asiassa on useita valittajia.

	Hovioikeus kiinnittää huomiota siihen, että vastaajan ja asianomistajan valituksen osalta säännökset 6 §:n 2 momentissa ja 8 §:ssä ovat jossain määrin tulkinnanvaraiset. Säännösten mukaan jatkokäsittelylupaa ei tarvita rikosasiassa, jos valitus koskee myös samaan tekoon perustuvaa yksityisoikeudellista vaatimusta, jonka häviöarvo on enemmän kuin 10.000 euroa. Myös-sanan voi ymmärtää viittaavaan siihen, että kysymys jatkokäsittelyluvan tarpeesta määräytyy eri tavoin silloin, kun valitus koskee sekä rikosta että sen perusteella määrättyä korvausta (lupaa ei tarvita) ja eri tavoin, kun hovioikeudessa ei ole kysymys syyksilukemisesta tai rangaistuksesta vaan valitus koskee vain rikoksen perusteella määrättyä korvausta (lupa tarvitaan, vaikka häviöarvo yli 10.000 euroa). Epäselväksi jää, mitä on tarkoitettu, minkä vuoksi mainittuja säännöksiä on tarpeen tarkistaa. 
	
Lupaperusteista  

		Hovioikeus katsoo, että luvan myöntämisen edellytykset tulee ilmaista laissa mahdollisimman täsmällisesti ja tarkkarajaisesti. Oikeusturvan kannalta on tärkeää, että hovioikeuden on aina tutkittava lupaperusteet viran puolesta riippumatta siitä, mihin perusteisiin on vedottu tai onko niihin vedottu lainkaan. Hovioikeus kuitenkin katsoo, että valituskirjelmässä peruste jatkokäsittelyluvan myöntämiselle tulisi aina tuoda esiin ja ehdotetusta oikeudenkäymiskaaren 25 luvun 15 §:n 1 momentin 4a kohdasta tulisi poistaa lause “jos ne eivät muuten ilmene valituskirjelmästä”.   

		Luvan myöntämisperusteiden osalta lakitekstin täsmällisyydessä on toivomisen varaa. Ehdotetun OK 25 a luvun 10 §:n 1 momentin 1 kohtaa koskevien perustelujen mukaan lupa tulisi myöntää, jos hovioikeudessa ilmenee aihetta epäillä käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen oikeellisuutta. Tarkoituksena perustelujen mukaan on, ettei lupaa tarvitsisi myöntää vain perustelujen tai sovellettujen lainkohtien muuttamiseksi, jos lopputulos ei muutu. Jos luvan myöntäminen tulisi kysymykseen puutteellisten perustelujen tai väärien lainkohtien vuoksi, sovellettaisiin 10 §:n 1 momentin 3 kohtaa. 

		Lakitekstissä puhutaan kuitenkin ratkaisun oikeellisuudesta. Lain sanamuoto ja sen perustelut aiheuttavat ongelmallista rajanvetoa sen suhteen, minkäasteinen virheellisyys tai puutteellisuus ratkaisussa voidaan hyväksyä ja lupa jättää myöntämättä. Keskustelua hovioikeudessa on käyty muun muassa siitä, voidaanko jatkokäsittelylupa jättää myöntämättä, jos rangaistusta määrättäessä ei ole otettu huomioon rikoslain 7 luvun 6 §:ssä tarkoitettua kohtuullistamista, mutta hovioikeus katsoo, ettei aihetta käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen muuttamiseen ole. Ongelma ei kokonaan ratkea sillä, että laissa käytettäisiin ratkaisun sijasta ilmaisua lopputulos, mutta muutos saattaisi johtaa järkevään soveltamiskäytäntöön: aivan vähäisiä tarkistamisia varten lupaa ei myönnettäisi, mutta jos perustelujen puutteet tai virheellisyydet ovat ilmeiset, lupa myönnettäisiin. Hovioikeus ehdottaa harkittavaksi, voisiko säännös olla esimerkiksi seuraavanlainen:

				25a luku 10 § 1 momentti

 		Jatkokäsittelylupa on myönnettävä, jos  

		1) ilmenee aihetta epäillä käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen oikeellisuutta;
		2) käräjäoikeuden ratkaisun perustelut ovat selvästi virheelliset;	
		3) lain soveltamisen kannalta muissa samanlaisissa asioissa on tärkeä myöntää asiassa jatkokäsittelylupa; tai 
		4) luvan myöntämiseen on muu painava syy.

		Hovioikeus pitää uudistuksen tavoitteiden kannalta olennaisen tärkeänä OK 25 a luvun 10 §:n 2 momentin säännöstä, joka asettaa korkeamman kynnyksen luvan myöntämiselle silloin, kun valitus perustuu väitteeseen näytön arvioinnin virheellisyydestä. Säännös luo edellytykset sille, että selvästi tarpeettomia pääkäsittelyjä ei tarvitse järjestää niin kuin nykyisin pelkästään sen vuoksi, että asianosainen esittää perustelemattomia väitteitä koskien käräjäoikeudessa vastaanotettua todistelua. 

Lupamenettely 
	
	Hovioikeus pitää tarkoituksenmukaisena sitä, ettei jatkokäsittelyluvan epäämistä koskevaan päätökseen tarvitse kirjoittaa valituksen ja vastauksen perusteita. Samoin on perusteltua se, ettei jatkokäsittelyluvan myöntämistä ja asian käsittelyn jatkamista tarvitse perustella. 

	Erillinen ilmoittaminen luvan myöntämisestä ei hovioikeuden mielestä ole tarpeellista. Kun asiassa toimitetaan pääkäsittely, luvan myöntäminen tulee asianosaisten tietoon, kun pääkäsittelyn ajankohdasta sovitaan ja viimeistään, kun he saavat kutsun pääkäsittelyyn. Kun asia ratkaistaan esittelystä, lupa myönnetään yleensä samassa yhteydessä eikä erilliselle ilmoitukselle voi olla tarvetta. Erillistä ilmoitusta vastaan puhuu myös se, että asiat ratkaistaan nykyisin kohtuullisessa ajassa.

2.2. Pääkäsittelyä koskevien säännösten tarkistaminen
		
Yleistä

	Ehdotuksen mukaan pääkäsittelyn toimittamatta jättäminen asianosaisen riitauttaessa näytön arvioinnin tulisi kysymykseen vain selvissä tapauksissa. Pääkäsittelyssä tarvitsisi ehdotuksen mukaan ottaa vastaan vain sellaista näyttöä, jonka osalta käräjäoikeuden näytön arviointi on riitautettu ja jonka arvioinnin oikeellisuudesta on hovioikeudelle syntynyt varteenotettava epäilys. Kun näyttö otetaan vastaan hovioikeudessa, se ei kuitenkaan ole suullisen todistelun osalta käytännössä sama kuin käräjäoikeuden vastaanottama näyttö, joten tosiasiassa hovioikeuden pääkäsittelyssä näyttö saattaa muuntua. Tähän ei mietinnössä ole enemmälti kiinnitetty huomiota, vaikka näytön muuntumiseen liittyy paljon ongelmia.

	Hovioikeus yhtyy toimikunnan näkemykseen siitä, että tavoitteena tulisi olla nykyistä joustavammat pääkäsittelyn toimittamisvelvollisuutta koskevat säännökset, jotka samalla vastaisivat paremmin myös asianosaisten oikeusturvan tarvetta. On hyvä, että hovioikeudelle jää nykyistä enemmän harkintavaltaa sen suhteen, toimitetaanko pääkäsittely ja missä laajuudessa se toimitetaan. Tämä vaikuttaa siihen, että vain tarpeellisia todistajia kuullaan hovioikeudessa uudestaan, jolloin tarpeettomia kuluja ei aiheudu asianosaisille eikä oikeusavun johdosta valtiolle. Toisaalta pääkäsittelyä koskevat uudistukset eivät johda resurssien järkevään kohdentamiseen, jos niin sanottuja suppeita pääkäsittelyjä tulee toimitettavaksi paljon. 
	
	Pääkäsittelyn kohdentaminen riitaisiin seikkoihin ei nykyisessä järjestelmässä toimi lain tarkoittamalla tavalla. Tämä johtuu suureksi osaksi siitä, että valituskirjelmissä harvoin eritellään ja teemoitetaan todisteet sen mukaisesti, mistä valitetaan ja mitkä seikat ovat valitusvaiheessa edelleen riitaisia. Riitaisten seikkojen yksilöiminen ja todistelun kohdentaminen hovioikeudessa niihin on lain mukaan asianosaisten tehtävä. Oikeudenkäynnin tarkoituksenmukaisuuden ja joutuisuuden edistäminen on pitkälti asianosaisten vastuulla. Hovioikeus on jo aikaisemminkin (lausunto oikeusministeriölle selvitysmiehen kyselyyn 1.8.2005) tuonut esiin ongelman, joka aiheutuu, kun valituskirjelmässä ja vastauksessa usein viitataan vain käräjäoikeudessa esitettyihin todisteisiin yksilöimättä niitä ja ilmoittamatta niiden todistusteemoja. Riidattomien ja riitaisten seikkojen selvittäminen ja todistelun kartoittaminen aiheuttaa ylimääräistä työtä hidastaen valmistelua ja asian viemistä eteenpäin. Ongelmana on rajata se, mitkä seikat hovioikeudessa ovat enää riitaisia. Näin pääkäsittelystä muodostuu helposti käräjäoikeusprosessin heikko toisinto, koska mahdollisuudet todistelun rajoittamiseen ovat huonot ja myös suullisen todistelun laatu osoittautuu pääkäsittelyssä käräjäoikeusvaiheen jälkeen heikentyneeksi. Tässä yhteydessä, kun oikeudenkäymiskaaren 25 luvun 15 §:ää joka tapauksessa tarkistetaan, valituskirjelmän sisältöä koskeviin vaatimuksiin tulee kiinnittää huomiota muuttamalla säännöstä.

Hovioikeus kiinnittää huomiota siihen, että ehdotuksen mukaan pääkäsittelyn tarve näytön arvioimiseksi määräytyy eri perustein harkittaessa jatkokäsittelyluvan myöntämistä (“ellei käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta ole perusteltua aihetta epäillä”) tai pääkäsittelyn toimittamista muussa asiassa (“käräjäoikeuden vastaanottaman näytön arvioinnin oikeellisuudesta ei voi jäädä --- mitään varteenotettavaa epäilystä”). Arviointiperusteiden erilaisuuden tarkoitus ei käy ilmi lakitekstistä eikä aukene perusteluja lukemallakaan.

Pääkäsittely asianosaisen kuulemiseksi (ns. suppea pääkäsittely)

Ehdotettujen säännösten mukaan hovioikeuden tulisi toimittaa pääkäsittely asianosaisen pyynnöstä, vaikka käräjäoikeuden tuomion oikeellisuutta ei olisi syytä epäillä eikä todistelua ole tarpeen ottaa vastaan. Tähän ehdotukseen on päädytty EIT:n oikeuskäytäntöä tulkitsemalla eikä hovioikeudella ole huomauttamista sen suhteen.

Pääkäsittely olisi ehdotuksen mukaan toimitettava, jos asia on asianosaiselle tärkeä (“pääkäsittely ei ole selvästi tarpeeton ottaen huomioon asian laatu ja merkitys asianosaiselle”). Se, miten “asian laatua ja merkitystä asianosaiselle” arvioidaan, jää oikeuskäytännön - mukaanlukien EIT:n oikeuskäytäntö -  varaan. Ehdotetun sanamuodon vaarana on, että se johtaa epäyhtenäiseen soveltamiskäytäntöön. 

Perustelujen valossa pääkäsittely voitaisiin jättää toimittamatta vain harvoin. Suppea pääkäsittely on luonteeltaan täysin toisenlainen kuin näytön arviointia varten toimitettava pääkäsittely. Suppea pääkäsittely joudutaan toimittamaan, vaikka käräjäoikeuden näytön arvioinnin oikeellisuutta ei ole aihetta epäillä ja silloinkin, kun seikoilla, joita pääkäsittelyssä on tarkoitus selvittää, ei ole ratkaisun kannalta merkitystä. 

Pääkäsittelyjen määrä on ollut jatkuvasti nousussa. Vuonna 2007 pääkäsittely toimitettiin Helsingin hovioikeudessa 29,2 prosentissa asioita. Vuonna 2008 syyskuun lopussa osuus oli 32,6. Vaikka mietinnössä arvioidaan, ettei pääkäsittelyjen toimittamisen suhteen ole tulossa merkittäviä muutoksia, hovioikeus pitää todennäköisenä, että käyttöön otettavan suppean pääkäsittelyn vuoksi pääkäsittelyjen määrä voi lisääntyä. Oikeudenkäyntikuluvastuu saattaa osaltaan ehkäistä pyyntöjen esittämistä riita-asioissa, mutta ehdotuksen toteuttaminen voi lisätä pääkäsittelypyyntöjä erityisesti rikosasioissa aiheuttaen oikeusavun johdosta kustannuksia valtiolle. Pyyntöjä voidaan esittää myös asioissa, joissa niitä ei nykyisin juurikaan tehdä. Esimerkiksi velkajärjestelyasioissa ja ulosottovalituksissa ei yleensä voitane katsoa, etteikö asia olisi asianosaisen kannalta arvioituna merkityksellinen. 

Hovioikeudessa lapsen huoltoon ja asumiseen liittyvissä asioissa pääkäsittely tulee yleensä toimitettavaksi. Myös mietinnön perusteluissa todetaan muun muassa nämä asiat sellaisiksi, joissa pääkäsittelyn toimittaminen asianosaisen pyynnöstä on usein tarpeen. Hovioikeus kiinnittää huomiota siihen, että toisaalta lapsen huoltoa koskevissa joissakin EIT:n ratkaisuissa on katsottu, ettei istunnon pitäminen asianosaisen pyynnöstä huolimatta ollut välttämätöntä (esim. Lewandowski v. Saksa, 17.3.2005). EIT arvioi sitä, oliko päätöksentekomenettely kokonaisuutena tarjonnut valittajalle hänen etujensa vaatimaa suojaa ja kiinnitti huomiota muun muassa siihen, että valittajalla oli ollut avustaja, tilaisuus esittää kirjallisesti ja suullisesti argumentteja ja valittaja oli voinut tutustua asiassa laadittuihin selvityksiin. Ratkaisuissaan Elsholz v. Saksa (13.7.2000) ja Hoppe v. Saksa (5.12.2002) EIT on arvioinut sitä, oliko valituksessa esille otetut oikeus- ja tosiasiakysymykset voitu ratkaista asianmukaisesti kirjallisen aineiston perusteella. Mietinnön perusteluissa ei tämäntyyppisiä ratkaisuja ole tuotu esiin, mutta ehdotetun säännöksen soveltamiskäytäntöä ajatellen se olisi hyödyllistä. Nyt lakiteksti (“asian laatu ja merkitys asianosaisen kannalta”) ja perustelut ovat myös ymmärrettävissä niin, että pääkäsittelyjen toimittamiselle asetetaan tiukemmat vaatimukset kuin EIT on pitänyt tarpeellisena. Ainakin perusteluja pitäisi tästä syystä täsmentää.

Nykyisin valmistelusta vastaava jäsen päättää siitä, että pääkäsittely toimitetaan. Uudistuksen jälkeen valituksessa voidaan pyytää pääkäsittelyä näytön arvioimiseksi ja toissijaisesti ainakin asianosaisen kuulemiseksi. Jos valmistelusta vastaava jäsen on sitä mieltä, että pääkäsittely näytön arvioimiseksi ei ole tarpeen, asia on vietävä täysilukuisen kokoonpanon ratkaistavaksi, sillä valmistelusta vastaava jäsen ei voi päättää siitä, että asia käsitellään vain suppeassa pääkäsittelyssä. Asioiden käsittely useaan otteeseen lisää osaltaan työtä ja sen kuormittavuutta. 

Hovioikeuden mielestä suppeata pääkäsittelyä koskeva ehdotus on jäänyt monin tavoin puutteelliseksi. Ehdotuksessa ei ole käsitelty sitä, miten suppea pääkäsittely eroaa näytön vastaanottamista varten järjestettävästä pääkäsittelystä. Kantaa ei ole otettu esimerkiksi siihen, mitä kysymyksiä ja miten pääkäsittelyssä on tarkoitus käsitellä, onko valittajan vastapuolelle annettava tieto pääkäsittelystä ja varattava tilaisuus osallistua siihen, miten oikeudenkäyntikulujen korvausvelvollisuus tältä osin määräytyy, tuleeko pääkäsittelyä haluavan asianosaisen olla henkilökohtaisesti läsnä vai voiko hän olla tilaisuudessa edustettuna, mitkä ovat poissaolon seuraukset ja mikä on avustajan rooli suppeassa pääkäsittelyssä. Esityksen vaikutuksia arvioitaessa on muistettava, että suppeankin pääkäsittelyn järjestämisestä (aikatauluttamisesta, tilojen varaamisesta, kutsujen toimittamisesta jne.) aiheutuu lisää työtä ja voimavarojen tarvetta hovioikeudessa. Suppea pääkäsittely on myös omiaan lisäämään oikeudenkäyntikuluja. 

2.3. Muut hovioikeusmenettelyn tarkoituksenmukaisuutta edistävät ehdotukset

Kirjallisen vastauksen pyytäminen

		Hovioikeus pitää tervetulleena hovioikeudelle ehdotettua harkintavaltaa sen suhteen, pyydetäänkö valitukseen vastausta vai ei. Nykyisin vastaus joudutaan pyytämään useissa tapauksissa varsinkin syyttäjältä vain siinä tarkoituksessa, että käräjäoikeuden ratkaisua voidaan jollain tavalla tarkistaa. Uudistus säästää sekä vastapuolen että yhteiskunnan varoja. 

Tiedoksiantotapa

		Kutsujen lähettäminen asianosaisten prosessiosoitteeseen on erinomainen uudistusehdotus, jolla voidaan estää asioiden käsittelyn pitkittymistä ja osaltaan myös ruuhkien syntymistä hovioikeudessa. Ehdotuksen toteuttaminen on hovioikeuden näkemyksen mukaan välttämätöntä, jos pääkäsittelyjä tulee toimitettavaksi asianosaisen kuulemiseksi.  

		Hovioikeus katsoo, että valittajalle, jolla on intressi saada muutos käräjäoikeuden ratkaisuun, voidaan kohtuudella asettaa velvollisuus huolehtia siitä, että hovioikeudella on tiedossaan hänen prosessiosoitteensa ja että valittajan yhteystiedot ovat hänen avustajansa tiedossa. Kun valittaja kutsutaan pääkäsittelyyn uhalla, että valitus hänen poissaollessaan voidaan jättää sillensä, ehdotettu tiedoksiantotapa ei voi olla ongelmallinen.    

2.4. Ennakkopäätöskysymys ja ennakkopäätösvalitus

		Toimikunta on laatinut esitykset säännöksiksi ennakkopäätösvalituksesta ja ennakkoratkaisupyynnöstä. Ensin mainitulla muutoksenhaulla tarkoitetaan menettelyä, jolla  alioikeuden ratkaisusta voitaisiin hovioikeus ohittaen valittaa suoraan korkeimpaan oikeuteen. Jälkimmäinen menettelytapa taas tarkoittaa menettelyä, jossa käräjäoikeus voisi vireillä olevassa asiassa kysyä korkeimmalta oikeudelta kannanottoa tapaukseen sovellettavan oikeudellisen säännöksen osalta. Tätä on perusteltu sillä, että joissakin tilanteissa olisi tarkoituksenmukaista selvittää oikeustila "nopeutetusti". Kummankaan menettelylajin soveltamisalaan kuuluvien asioiden määrää ei arvioida suureksi, mitä mietinnön mukaan tukevat ulkomailta saadut kokemukset. Esimerkiksi Ruotsissa, jossa ennakkoratkaisupyyntöjärjestelmää aikanaan perusteltiin tarpeella saada enemmän korkeimman oikeuden ennakkopäätöksiä, tällä tavoin käsiteltyjen asioiden määrä on jäänyt varsin vähäiseksi.

	Ehdotetut menettelyt ovat uusia ja periaatteessa merkittäviä. Aikaisemmin ei näin konkreettista ehdotusta ole ollut esillä. Sen vuoksi olisi ollut perusteltua, että toimikunnan ehdotus olisi tehty monipuolisesti ja seikkaperäisesti asiaa eri puolilta käsitellen sekä myös ehdotuksen etuja ja haittoja punniten. Hovioikeuden roolin ja merkityksen toimikunta on tässä yhteydessä suurelta osin sivuuttanut. Hovioikeuden mielestä ehdotuksen perustelut ovat niukkoja ja ehdotukseen sisältyy monia ongelmia. 

	Ennakkopäätösvalituksen käyttö merkitsisi, että periaatteessa tuomioistuinjärjestelmästä tulisi kokonaan - hovioikeudet siis ulkopuolelle sulkien - kaksiportainen, jos vain asianosaiset kussakin asiassa tähän suostuvat. Ennakkopäätösvalitusjärjestelmä ei sovi yleisen tuomioistuinlaitoksen periaatteelliseen kehikkoon. Menettelyn käyttöalaa ei ole ehdotuksen mukaan rajattu mihinkään asiaryhmään tai asiaan. Jokaisessa riita-, rikos- tai hakemusasiassa asianosaiset voisivat siten sopimuksellaan ohittaa hovioikeusvaiheen. Mietinnössä ei käsitellä sitä, sopiiko ennakkopäätösvalitusjärjestelmä yleensäkään kaikkiin asiaryhmiin. Esimerkiksi Ruotsissa ei ole hovioikeuden ohittavaa ennakkopäätösvalitusta muutoksenhakukeinona ollenkaan ja siellä käytössä oleva ennakkoratkaisupyyntöjärjestelmä on soveltamisalaltaan rajattu pelkästään riita-asioihin, joissa sovinto on sallittu. Ruotsin oikeuden osalta on erheellisesti todettu, että ennakkopyyntöjärjestelmä koskisi kaikkia riita-asioita eli myös sellaisia riita-asioita, joissa sovinto ei ole sallittu.

Laajapohjainen Tuomioistuinlaitoksen kehittämiskomitea (Komiteamietintö 2003:3) on ottanut kantaa ennakkopäätösvalitusta tarkoittavaan ohivalitukseen ja ennakkoratkaisupyyntöön katsoen, ettei niiden käyttöönottaminen ole tarpeellista. Mietinnössä menettelyjä koskevien säännöksien tarpeellisuutta koskevan pohdinnan asemesta lähinnä vain luettelonomaisesti mainitaan, missä tilanteissa ehdotetut säännökset voisivat tulla sovellettaviksi. Periaatteellista ja seikkaperäistä punnintaa ja selvitystä ennakkopäätösvalituksen ja ennakkoratkaisupyynnön osalta ei ole tehty. 

Toimikunta on sinänsä oikein todennut, että käytännössä oikeuskysymyksen sisältävä asia on eri oikeusasteiden välisellä yhteydenpidolla saatettu nopeutetussa järjestyksessä käsiteltyä (ns. pilottijutut). Tällöin asioiden käsittely on poikennut normaalisti noudatettavasta järjestyksestä, mikä mietinnön mukaan voi antaa aihetta arvosteluun muutoksenhakijoiden tasapuolisen kohtelun kannalta.

Pääsääntönä on, että asiat käsitellään hovioikeudessa saapumisjärjestyksessä. Huomattavan poikkeuksen tästä muodostavat eri perustein kiireellisesti käsiteltävät asiat. Hovioikeudessa yhä suurempi osa asioista ratkaistaan pääkäsittelyssä. Tällöin hovioikeudesta riippumattomat seikat voivat usein johtaa siihen, että aikataulullisesti muutoksenhakijoiden tasapuolisesta kohtelusta joudutaan poikkeamaan. Tähän vaikuttavat pääkäsittelyjen toimittamiseen liittyvät käytännön ongelmat kuten vaikeudet tiedoksiantojen toimittamisessa ja pääkäsittelyn ajankohdasta sopimisessa. Toisaalta hovioikeudessa pyritään myös mahdollisuuksien mukaan ottamaan huomioon asian käsittelyyn liittyviä perusteltuja kiirehtimispyyntöjä. Toimikunnan epäily tasapuolisen kohtelun vaarantamisesta ei käytännön realiteetit huomioon ottaen muodosta kovin painavaa argumenttia uudistuskaavailujen tueksi.

Sen sijaan ennakkopäätösvalitusjärjestelmän osalta voidaan perustellusti kysyä, muodostaako se joissakin tapauksissa oikeudenmenetyksen vaaran. Tämän muutoksenhakukeinon käyttäminenhän edellyttäisi asianosaisten suostumusta ja sitä, että korkein oikeus myöntäisi valitusluvan niin sanotulla ennakkopäätösperusteella. Mikäli asianosaiset omasta mielestään perustellusti päätyvät muutoksenhakukeinonaan ennakkopäätösvalitukseen, mutta korkein oikeus ei sittemmin lupaa myönnä todetessaan, ettei asiassa ole ennakkopäätösperustetta, päättyy asian käsittely siihen. Lisäksi on huomattava, että asianosaiset eivät välttämättä ole ymmärtäneet, että sopiminen ennakkopäätösvalituksesta voi käytännössä useimmissa tapauksissa merkitä sitä, että muutoksenhakutie sulkeutuu kokonaan pois. Sopiminen siitä, että käräjäoikeuden tuomioon ei haeta muutosta, merkitsee sitä vastoin sitä, että asianosaiset ovat nimenomaisesti halunneet sulkea muutoksenhakumahdollisuuden pois. Asianosaisilla ei ole  säännönmukaisin menettelykeinoin mahdollisuutta oikeuskäsittelyn jatkamiseen. Itse asiassa menettelyn ehdollisuudesta johtuen puhuminen ennakkopäätösvalituksesta menettelynä antaa tässä yhteydessä jossain määrin harhaanjohtavan kuvan. 

Oikeudenmenetyksen vaaraa voitaisiin ajatella vähennettävän luomalla ja yhdistämällä tähän järjestelmään mekanismi, jonka mukaan korkeimman oikeuden hylkäävän ratkaisun jälkeen valitusoikeus hovioikeuteen syntyisi tavallaan uudestaan tai että korkein oikeus siirtäisi asian suoraan hovioikeuteen. Valituksen periaatteellisesta luonteesta johtuen hovioikeus joutuisi kuitenkin täydennyttämään valitusta, jotta se kelpaisi oikeudenkäynnin pohjaksi hovioikeudessa. Ennakkopäätösvalituksen tuomasta lisämutkasta johtuen hovioikeuskäsittely viivästyisi ainakin joitakin kuukausia normaaliin valitusasiaan verrattuna. Ennakkopäätösvalitusjärjestelmä olisi siten omiaan pikemminkin hidastamaan käsittelyä nopeutuspyrkimyksen asemesta ja aiheuttaisi oikeudenkäyntikulujen lisääntymistä. Tästäkin syystä menettelytavan tarpeellisuus on kyseenalainen. 

Ennakkopäätösvalituksen käytön edellytyksenä ehdotuksen mukaan on, että korkein oikeus myöntää asiassa ennakkopäätösperusteella valitusluvan. Säännösehdotuksen (oikeudenkäymiskaaren 30a luvun 2  §) ja sen perustelujen mukaan ennakkopäätösperuste vastaisi nykyistä valitusluvan myöntämisen edellytyksenä olevaa ennakkopäätösperustetta. Toisaalta perusteluissa todetaan, että muutoksenhaun poikkeuksellisuudesta johtuu, että valitusluvan myöntäminen tulisi kysymykseen vain silloin, kun asiasta saatavalla ennakkopäätöksellä olisi todella tärkeä merkitys lainkäytön kannalta. Tämä perustelulausuma voidaan ymmärtää ainakin kahdella tavalla. Jos sillä tarkoitetaan sitä, että valitusluvan edellytyksenä on lisäksi, että asialla on oltava lainkäytön kannalta todella tärkeä merkitys, eivät perustelut vastaa lakiehdotustekstiä. Oikeudenhakijalle erottelulla on tärkeä merkitys, kun otetaan erityisesti huomioon, että ennakkopäätösperusteen analysointi ja sen muotoileminen muutoksenhakemukseen on muutoinkin varsin vaativa tehtävä. Jos taas lausumalla tarkoitetaan antaa lain soveltajalle, so. korkeimmalle oikeudelle, laintulkintaa koskeva ohje ennakkopäätösperusteen tulkinnasta, ei lupaperuste enää välttämättä merkitse samaa kuin miten sitä aikaisemmin on tulkittu. Toimikunnan ehdottaman ennakkopäätösvalituksen käyttöedellytys ei siten ole selvä.

Kun ennakkopäätösvalituksen käyttämisen edellytyksenä on ennakkopäätösperusteen käsilläolo, merkitsee tämä sitä, että valituslupaa esimerkiksi purku- tai kanteluperusteella taikka painava syy -perusteellakaan ei voida myöntää, ellei ennakkopäätösperuste samalla sisällä mainittua perustetta. Käytännössä on ajateltavissa tilanne, että tyytymättömyyden ilmoitusajan jälkeen ilmenee, että oikeudenkäyntiä käräjäoikeudessa rasittaa esimerkiksi vakava menettelyvirhe, joka ei ole ollut aikaisemmin tiedossa. Ehdotuksesta ei käy ilmi, onko hovioikeus asianosaisten sopimuksella periaatteessa suljettu pois myös mahdollisen kantelun käsittelystä, jolloin kantelun käsittelijäksi jäisi korkein oikeus. Toisaalta tällaiseen valituslupaperusteeseen muutoksenhakija ei voisi korkeimmassa oikeudessa ennakkopäätösvalitusjärjestelmän puitteissa vedota - pois lukien tietysti tuo edellä mainittu poikkeus. Näin ollen jos korkein oikeus ei myönnä valituslupaa ennakkopäätösperusteella, jäänee muutoksenhakijan oikeussuojakeinoksi korkeimman oikeuden ratkaisun jälkeen tehdä erillinen korkeimmalle osoitettu kantelu käräjäoikeudessa tapahtuneesta menettelyvirheestä. Vaihtoehtoisesti kantelufoorumina voisi olla hovioikeus, jos katsottaisiin, että muutoksenhakuasetelma "palautuisi" entiselleen. Joka tapauksessa normaaliin hovioikeuden kautta tapahtuvaan muutoksenhakuun verrattuna muutoksenhakujärjestelmä toimikunnan esittämässä muodossa olisi kankea eikä se olisi omiaan nopeuttamaan asian käsittelyä. Tämä oikeuttanee kysymään, onko ennakkopäätösvalitusjärjestelmä ehdotetuin tavoin rajoitettuna ollenkaan toteuttamiskelpoinen. 

Ennakkopäätösvalituksen käyttöedellytyksiin liittyy muitakin ongelmia. Ennakkopäätösvalituksen käyttö edellyttää ehdotuksen mukaan sitä, että oikeudenkäynnin osapuolet ovat menettelyn käyttöön suostuneet. Lainsäädännöstä on löydettävissä sellaisia hakemusasioita, joissa ei toisaalta ole vastapuolta, mutta joihin liittyy selkeä muutoksenhaun tarve. Tällainen tilanne voi syntyä esimerkiksi, jos kuolinpesän osakkaat hakevat yhdessä yhden osakkaan määräämistä pesänselvittäjäksi, mutta käräjäoikeus katsoo, ettei osakkaan määräämiseen ole laissa edellytettyä erityistä syytä (perintökaaren 19 luvun 4 §:n 1 momentti).Tällaisessa tapauksessa "vastapuolen" suostumusta ennakkopäätösvalitukselle ei ole saatavissa ja voidaankin kysyä, riittäisikö valitusoikeuden edellytykseksi se, että valittaja valituksen laatimalla ilmaisee halunsa ennakkopäätösvalituksen käyttöön. Ankara sanamuodon mukainen tulkinta merkitsisi sitä, että kun suostumusta ei olisi saatavissa, tämä muutoksenhakukeino ei olisi myöskään käytettävissä. Ennakkopäätösvalituksen käyttöä tämänkaltaisissa hakemusasioissa toimikunta ei ole kuitenkaan tarkastellut. 

Hovioikeus on viimeksi oikeusministeriön selvitysmiehen lausuntopyyntöön antamassaan lausunnossa 11.10.2005 viitaten Ruotsin kokemuksiin todennut muun muassa, että asioiden käsittelyn nopeutumisen kannalta ei ohivalituksella (ennakkopäätösvalitus) ja ennakkoratkaisupyynnöllä voida katsoa olevan käytännössä kovin suurta vaikutusta. Hovioikeus on tältä osin edelleen samaa mieltä. Esimerkiksi mahdollisen ruuhkautumiskehityksen ehkäisijänä ennakkopäätösvalituksella ja ennakkoratkaisupyynnöllä ei ole toivottua vaikutusta. Hovioikeuden näkemyksen mukaan ryhmäkannetta koskeva lainsäädäntö on osaltaan myös vähentänyt tarvetta ennakkopäätösvalitusta ja ennakkoratkaisupyyntöä koskeviin menettelytapoihin.

Ennakkoratkaisupyynnön osalta hovioikeus lausuu erikseen seuraavan. Ehdotuksen mukaan käräjäoikeus voisi siirtää käsiteltävänä olevassa asiassa ilmenevän kysymyksen (ennakkopäätöskysymys) korkeimman oikeuden ratkaistavaksi. Soveltamisala on ajateltu laajaksi ja ratkaistava kysymys voisi liittyä kaikkiin käsiteltäviin asioihin. Toimikunta ei ole tarkemmin käsitellyt kysymystä, soveltuuko menettely kaikkiin asiaryhmiin. Ainakin siviili- ja rikosoikeudellisiin hakemusasioihin voidaan katsoa sisältyvän asioita, joihin asian luonteesta johtuen ennakkoratkaisumenettely ei käytännössä voi tulla kysymykseen. Tällaisia voivat olla esimerkiksi turvaamistoimiasiat, jotka on käsiteltävä erittäin kiireellisinä.

Ennakkoratkaisupyyntöä koskevalla korkeimman oikeuden kannanotolla ei yksittäistä oikeusasiaa lopullisesti ratkaista. Tällaista ratkaisua ei voida näin ollen pitää ainakaan samanlaisena tuomioistuimen tuomiona tai päätöksenä kuin korkeimman oikeuden ratkaisuja normaalin lainkäyttötoiminnan puitteissa. Ratkaisulta puuttuu täytäntöönpanokelpoisuus eikä se ole verrattavissa muotoamis- tai vahvistustuomioon. Pikemminkin kysymys tällöin olisi oikeuden- tai lainselitykseen liittyvästä kannanotosta (rättsförklaring tai lagförklaring) toisin kuin säännösehdotuksessa (oikeudenkäymiskaaren 30 luku 3a §), jossa todetaan, että kysymys voidaan siirtää korkeimman oikeuden ratkaistavaksi. Tässä tilanteessa tuomiovallan käyttämisen ja lainsäädäntövallan välinen raja on omiaan hämärtymään. "Kysymyksen ratkaisun" sisältävä kannanotto ei myöskään luontevasti istu nykyiseen prosessuaaliseen ratkaisukäsitteistöön ja ratkaisun oikeudellinen hahmottaminen luo siten oman ongelmansa. Tähän nähden perusteltua olisi, että korkeimman oikeuden ratkaisusta olisi oma säännöksensä oikeudenkäymiskaaressa ja oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetussa laissa. Se, olisivatko esimerkiksi ylimääräiset muutoksenhakukeinot käytettävissä tällaisen korkeimman oikeuden antaman oikeuden- tai lainselitystä koskevan ratkaisun osalta ja millä edellytyksillä, on epäselvää. Näitä kysymyksiä ja korkeimman oikeuden roolia periaatteellisesta näkökulmasta tuossa tilanteessa muutenkaan ei toimikunta ole mietintönsä perusteluissa tarkastellut. 

Myöskään korkeimman oikeuden ennakkoratkaisupyyntöön antaman ratkaisun periaatteellista vaikutusta ei ole käsitelty. Kysymys liittyy lähinnä siihen, missä määrin käräjäoikeus on sidottu korkeimman oikeuden ennakkoratkaisupyynnöstä antamaan kannanottoon tässä tai muussa asiassa. Kuten edellä on todettu, kannanotto ei periaatteessa ole samanlainen kuin tuomitsemistoiminnan yhteydessä muutoin  annettu tuomioistuimen ratkaisu. Nykyisin ylempien tuomioistuimien ratkaisut eivät ennakkopäätöksinä ole oikeudellisesti sitovia. Edelleen tähän samaan periaatteelliseen vaikutukseen liittyy kysymys tuomioistuimen riippumattomuudesta. Ennakkoratkaisupyynnöstä annetulla kannanotolla korkein antaisi alemmalle oikeudelle ohjeen esimerkiksi, miten jotakin säännöstä olisi yksittäisessä tapauksessa tulkittava ja sovellettava. Tässä ylempi tuomioistuin tuomioistuimen riippumattomuuden kannalta ongelmallisella tavalla puuttuu alemman tuomioistuimen toimintaan. Tätä ei muuta se, että menettelyn vireillepanijana olisi alempi oikeus.

Eräällä tavalla kärjistetyimmillään kysymys riippumattomuudesta tulee esille perustuslain 106 §:ssä tarkoitetussa ristiriitatilanteessa. Tällöin on tuomioistuimessa tapahtuvan harkinnan kohteena se, onko laki ilmeisessä ristiriidassa perustuslain kanssa. Ristiriitatilanteessa etusija on annettava perustuslaille. Perustuslaki ei näytä mahdollistavan sitä, että alempi tuomioistuin voisi siirtää ennakkoratkaisumenettelyssä tarkoitetun kysymyksen korkeimman oikeuden ratkaistavaksi. Perustellusti voidaan kysyä, olisiko tällainen  ennakkoratkaisupyyntöjärjestelmä itsessään perustuslain 106 §:ssä tarkoitetulla tavalla ilmeisessä ristiriidassa perustuslaissa toisaalla taatun tuomioistuinten riippumattomuuden kanssa. Toimikunta on todennut, että ennakkopäätöskysymykseen annetulla ratkaisulla ei esimerkiksi yleisellä tasolla selvitettäisi lainsäädännön perustuslainmukaisuutta tai mahdollista ristiriitaa Suomea sitovien kansainvälisten ihmisoikeusvelvoitteiden kanssa. Lausuma ei kuitenkaan anna vastausta tähän esiin tuotuun ongelmaan. Käytännön lainsoveltamista ajateltaessa voisi tilanne olla siis sellainen, että kukin käräjäoikeuden tuomari ennen ennakkoratkaisupyynnön perusteellisempaa harkitsemista joutuisi ottamaan punninnan kohteeksi, onko ennakkoratkaisupyyntö perustuslain 106 §:n säännös huomioon ottaen ollenkaan mahdollista tehdä. Tämä ei oikeusjärjestelmän ja sen uskottavuuden kannalta olisi toivottavaa. 

Tuomioistuinten keskinäisen riippumattomuuden lisäksi on syytä korostaa myös tuomioistuimen sisäistä riippumattomuutta. Toimikunta lähtee siitä, että käräjäoikeus voisi siirtää ennakkoratkaisukysymyksen korkeimman oikeuden ratkaistavaksi missä käsittelynsä vaiheessa tahansa, esimerkiksi kirjallisen valmistelun aikana. Tämä merkitsee sitä, että jos asian alkuperäinen käräjäoikeuden tuomari on kirjallisen valmistelun aikana tehnyt ennakkoratkaisupyynnön ja asia jostakin syystä siirtyy tässä vaiheessa uudelle tuomarille, on uusi tuomari tavallaan sidottu ennakkoratkaisupyynnön tarpeellisuuteen ja sitä koskevaan kysymyksenasetteluun. Toimikunta ei ole käsitellyt kysymystä, voisiko uusi asian käsittelyä jatkava tuomari peruuttaa ennakkoratkaisupyynnön, jos hän esimerkiksi katsoisi, että ennakkopäätösperusteeksi muotoiltu kysymyksenasettelu ei ole merkityksellinen ja perusteltu. Sama tilanne voi syntyä muutenkin prosessin kestäessä; voi tulla esiin tarve tarkistaa esitettyä kysymystä tai peruuttaa se. On huomattava, että ennakkoratkaisupyyntöön odottelun jälkeen saatu hylkäävä vastaus myös viivästyttää vääjäämättä asian käsittelyaikaa käräjäoikeudessa.

Hovioikeus katsoo, että toimikunnan ehdotus on myös valtiosääntöoikeudelliselta kannalta ongelmallinen. Ehdotukseen liittyy useita ongelmia, joiden vuoksi syvällinen ja seikkaperäinen valmistelutyö olisi välttämätön. Hovioikeuden tiedossa ei toisaalta ole sellaisia seikkoja, jotka antaisivat riittävästi aihetta suoralle jatkovalmistelulle. Tässä vaiheessa hanke tulisi joka tapauksessa irrottaa jatkovalmistelusta. 

 3. ESITYKSEN VAIKUTUKSET

Mietinnössä todetaan, että jatkokäsittelylupasäännösten soveltamista käytännössä on hyvin vaikea ennakoida. Tähän on helppo yhtyä. Tavoite siitä, että hovioikeudet pystyvät uudistuksen jälkeen kohdentamaan käytettävissä olevat resurssinsa uudelleen työn laadun parantamiseksi ja käsittelyn joutuisuuden edistämiseksi, voi hovioikeuden käsityksen mukaan jäädä suurelta osin saavuttamatta. 

Toimikunnan työtä varten on tehty selvitys, jossa on pyritty muun muassa kartoittamaan, miten jatkokäsittelylupajärjestelmän soveltamista koskeviin säännöksiin valitut kriteerit vaikuttaisivat järjestelmän käyttöalaan ja sitä kautta tuomioistuinten toimintaan ja asianosaisten asemaan. Helsingin hovioikeudessa on syyskuun 2008 aikana selvitetty ehdotuksen vaikutuksia "soveltamalla" ehdotettuja säännöksiä ratkaistuihin asioihin. Tämän testauksen tulokset poikkeavat jossain määrin toimikunnan selvityksessä esitetystä. Huomattava on, että testaus koski yhden kuukauden aikana ratkaistuja asioita, joten tulokset voivat olla vain suuntaa antavia. 

Rikosasiassa vastaaja tarvitsisi jatkokäsittelyluvan, jos häntä ei ole tuomittu ankarampaan rangaistukseen kuin kolme kuukautta vankeutta. Näitä asioita olisi toimikunnan selvityksen mukaan Helsingin hovioikeudessa noin 50 prosenttia rikosvalituksista, joissa valittajana on vastaaja. Hovioikeudessa suoritetun testauksen mukaan pääosa valittajista oli vastaajia ja lupajärjestelmän piiriin kuului kaikista valituksista 44 prosenttia.

Toimikunnan tekemän karkean arvion mukaan rikosasioissa noin 25 prosentissa kaikista valitusasioista, joissa vastaaja on valittanut, lupaa ei myönnettäisi. Helsingin hovioikeuden testauksen mukaan arviossa on onnistuttu; testauksessa prosenttiosuus oli 24 prosenttia. Niissä asioissa, joissa lupa tarvittaisiin, se myönnettäisiin 44 prosentissa ja jätettäisiin myöntämättä 56 prosentissa. 

Riita-asioiden osalta toimikunnan selvityksestä saadut tulokset vaihtelevat merkittävästi hovioikeuksittain, mikä johtunee jo hovioikeuksien jutturakenteen erilaisuudesta. Helsingin hovioikeuden osalta huomionarvoista on esimerkiksi se, että muista hovioikeuksista poiketen Helsingin hovioikeudessa käsitellään työsuhdeasioita paljon (vuonna 2006 näitä oli 130, vuonna 2007 yhteensä 114 ja kuluvana vuonna 15.10. mennessä 100). Näissä asioissa jatkokäsittelyluvan epääminen ei useinkaan tule kysymykseen. 

Mietinnössä arvioidaan, että saamista koskevista riita-asioista jatkokäsittelylupajärjestelmän piiriin tulisi selvästi suurempi osa kuin rikosasioista. Toisin kuin toimikunta arvioi, tällaista eroa ei Helsingin hovioikeudessa näytä syntyvän: rikosasioissa järjestelmän piiriin kuuluisi 44 prosenttia asioista ja riita-asioissa osuus olisi sama 44 prosenttia. Tämä kuvastaa riita-asioiden poikkeavaa laatua Helsingin hovioikeudessa verrattuna muihin hovioikeuksiin.

Luvan myöntämisen osalta mietinnössä arvioidaan, että riita-asioissa lupa myönnettäisiin rikosasioita useammin. Helsingin hovioikeudessa toteutettu testaus vahvistaa tätä käsitystä. Lupajärjestelmän piiriin kuuluvista asioista lupaa ei tarvittu 65 prosentissa tapauksia. Niissä, joissa lupa tarvittiin, se olisi myönnetty 55 prosentissa tapauksia. Kaikista ratkaistuista riita-asioista lupaa ei olisi myönnetty seitsemässä prosentissa asioista. Kaiken kaikkiaan lupajärjestelmän vaikutukset riita-asioissa jäänevät siis vähäisiksi Helsingin hovioikeudessa.

Yhteenvetona mietinnössä arvioidaan, että jatkokäsittelylupaa ei myönnettäisi 25 prosentissa valitusasioista. Helsingin hovioikeudessa suoritetussa testauksessa oli mukana 359 ratkaistua asiaa, ja jatkokäsittelylupaa ei olisi myönnetty 63 (53 rikosasiaa ja 10 muuta kuin rikosasiaa) asiassa, mikä on noin 17,5  prosenttia kaikista asioista. Määrä jää siis Helsingin hovioikeudessa vajaaseen viidennekseen, kun se on kaikkien hovioikeuksien osalta arvioitu neljäsosaksi. Ero on merkittävä.

Työn säästöä hovioikeuksissa syntyy silloin, kun asiassa ei ole kysymys suullisen todistelun uskottavuuden arvioinnista ja pääkäsittely voidaan sen vuoksi jättää toimittamatta. Jatkokäsittelyluvan myöntämättä jättämisen seurauksena työn säästöä syntyy niissä asioissa, jotka olisi käsitelty pääkäsittelyssä. Helsingin hovioikeudessa ratkaistiin syyskuussa rikosasioita, joissa jatkokäsittelylupaa ei olisi myönnetty, 53 kpl ja niistä 17 käsiteltiin pääkäsittelyssä. Riita-asioissa lupaa ei olisi myönnetty 10 asiassa ja niistä kolme oli käsitelty pääkäsittelyssä. Kaikkiaan hovioikeudessa toimitettiin syyskuussa 138 pääkäsittelyä, joista 20 olisi jäänyt toimittamatta, jos ehdotettuja säännöksiä olisi sovellettu. Toisaalta pääkäsittelyt olisivat lisääntyneet sen vuoksi, että niitä tulee ehdotuksen mukaan toimitettaviksi pelkästään asianosaisen kuulemiseksi. Mietinnössä todetaan, että pääkäsittelyä koskevien säännösten tarkistaminen ei lähtökohtaisesti toisi säästöjä hovioikeuksien toimintamenoihin. Hovioikeus on tästä samaa mieltä.

4. LOPUKSI	

	Hovioikeus pitää tärkeänä, että pääkäsittelyä koskeviin säännöksiin saadaan lisää joustoa, mihin jatkokäsittelylupajärjestelmän käyttöön ottaminen luo edellytykset. Ennakkopäätösvalitusta ja ennakkoratkaisupyyntöä koskevat uudistukset, joita hovioikeus ei kannata, eivät saa viivyttää hovioikeusmenettelyn uudistamista, jos ne kuitenkin halutaan toteuttaa.

	Uudistuksen vaikutuksia tulisi arvioida sen jälkeen, kun uusia säännöksiä on sovellettu riittävän pitkän ajan. Myöhemmin tiedetään esimerkiksi, miten uudistus vaikuttaa pääkäsittelyjen määrään. Mietinnössäkin todetaan, että vasta säännösten voimaantulon jälkeen voidaan todeta, miten niitä käytännössä sovelletaan. Mitään resurssisäästöjä ei hovioikeuden käsityksen mukaan voida siten ennakoida. Uudistuksen hyödyt jäävät muutenkin juttujen laadun ja laajuuden vuoksi Helsingin hovioikeudessa vähäisiksi.

	Lain toimeenpanoa varten on aikanaan varattava riittävästi aikaa. Kun uusien säännösten voimaantulo ja niihin liittyvien työtapojen kehittäminen ja omaksuminen vaativat väistämättä oman aikansa, asioiden käsittely hovioikeudessa hidastuu joksikin aikaa. 

	Hovioikeus pitää tarpeellisena, että hovioikeuksia jatkovalmistelun yhteydessä vielä kuultaisiin siinä vaiheessa, kun säännösehdotuksia lausuntopalautteen perusteella harkitaan muutettaviksi. 

	Presidentti			Lauri Melander

	Kansliapäällikkö		Kristina Kahlas-Capodistrias

	Lausunto on valmisteltu työryhmässä, johon ovat kuuluneet presidentti Lauri Melander, hovioikeudenlaamanni Raija Karppinen, hovioikeudenneuvokset Jukka Heikkilä, Jukka Kontio ja Liisa Lehtimäki sekä asessori Jaakko Hirsto. Työryhmän sihteerinä on toiminut ensin hallinnollinen sihteeri Petra Spring-Reiman ja 13.10.2008 alkaen hallinnollinen sihteeri Marika Siiki.  Lausunnon valmistelun yhteydessä on kuultu hovioikeuden jäsentoimikuntaa ja viskaalitoimikuntaa. Lausuntoa on käsitelty hovioikeuden johtoryhmässä.