KOUVOLAN HOVIOIKEUS

Kouvola 28.10.2008

Nro L 6

			Oikeusministeriölle

Viite:  Oikeusministeriön kirje 27.6.2008 nro OM 02:00/2007

Asia:  Lausunto muutoksenhakulupatoimikunnan mietinnöstä (komiteamietintö 2008:3)

	Viitekirjeessä pyydettynä lausuntonaan hovioikeus esittää kunnioittavasti seuraavaa:

	1. Yleistä

Toimikunnan tehtävänä on ollut laatia ehdotus hallituksen esitykseksi oikeudenkäymiskaaren muutoksenhakua hovioikeuteen koskevien säännösten kehittämiseksi. Toimikunnan tehtävänä oli erityisesti arvioida tarvetta ottaa käyttöön  nykyisen seulontajärjestelmän sijasta muutoksenhakulupajärjestelmä valitettaessa käräjäoikeuden ratkaisusta hovioikeuteen. Lisäksi toimikunnan oli tehtävä tarpeelliset ehdotukset hovioikeusmenettelyyn liittyvän lainsäädännön tarkistamiseksi sekä arvioida mahdollisuuksia ottaa käyttöön menettely, joka mahdollistaisi poikkeustapauksissa tietyn kysymyksen tai valitusasian viemisen käräjäoikeudesta suoraan korkeimman oikeuden ratkaistavaksi.

Toimikunnan tavoitteena on ollut oikeusturvan parantaminen luomalla hovioikeuksille nykyistä paremmat edellytykset kohdentaa voimavaroja asioiden laadun vaatimalla tavalla ja jouduttaa asioiden käsittelyä hovioikeuksissa.

Mietinnössä ehdotetaan otettavaksi käyttöön nykyisen seulontajärjestelmän korvaavan jatkokäsittelylupajärjestelmän valitettaessa käräjäoikeudesta hovioikeuteen. Lisäksi mietinnössä ehdotetaan tehtäväksi eräitä tarkistuksia pääkäsittelyä hovioikeudessa koskeviin säännöksiin sekä eräisiin muihin hovioikeusmenettelyä koskeviin säännöksiin. Lisäksi toimikunta ehdottaa oikeudenkäymiskaareen otettavaksi säännökset, jotka mahdollistaisivat korkeimman oikeuden tulkintaohjeen saamisen nopeutetussa menettelyssä.

2. Uudistuksen tarpeellisuus ja tavoitteet

Hovioikeudet eivät ole enää ruuhkautuneet kuten tilanne oli vielä vuosituhannen vaihteessa. Käsittelyajatkin ovat kaikissa hovioikeuksissa lyhentyneet. Vanhojen juttujen ruuhkat on suurelta osin purettu. Seulontamenettelyllä on edelleen käyttöalaa esittelystä ratkaistavissa asioissa, vaikka sitä ei voidakaan soveltaa asioissa, joissa suullisen todistelun uskottavuus on riitautettu. Tässä tilanteessa jatkokäsittelylupajärjestelmän ottaminen käyttöön seulontamenettelyn sijaan ei ole enää hovioikeuksien kannalta välttämätöntä.

Jatkokäsittelyluvan varaan rakentuvalla järjestelmällä on kuitenkin hyväksyttävät tavoitteet. Muutoksen ensisijaisena tarkoituksena on saada aikaan järjestelmä, joka nykyistä paremmin turvaisi ihmisoikeusvaatimuksia ja hovioikeusprosessin kohdentumista oikeusturvan kannalta järkevästi. On tärkeää, että hovioikeudet voivat keskittyä muutoksenhaun kannalta olennaisiin kysymyksiin valitusasioita käsiteltäessä. Hovioikeudessa täystutkinnassa käsiteltävistä asioista tulee voida karsia sellaiset asiat, jotka ovat selviä ja joissa käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta ei ole syytä epäillä eikä asianosaisen oikeusturva tai muu syy edellytä täystutkintaista käsittelyä. Hovioikeuksien voimavarat tulee voida kohdentaa muiden asioiden hyvään käsittelyyn ja laadukkaisiin ratkaisuihin. Esitetyn lupajärjestelmän tulee olla kuitenkin selkeä niin sen soveltamisalan kuin myös luvan myöntämisen edellytysten ja järjestelmää sovellettaessa noudatetun menettelyn suhteen. 

3. Jatkokäsittelylupajärjestelmän soveltamisala

Vastaajan tarvitsema lupa rikosasioissa
Se, milloin rikosasian vastaaja tarvitsee jatkokäsittelyluvan, on järjestelmän toimivuuden kannalta keskeisin seikka. Kouvolan hovioikeudessa on testattu ehdotetun lain soveltamista syys-lokakuussa ratkaistuihin hovioikeuslain 9 §:n mukaisiin juttuihin. Otanta on osoittanut, että ehdotettu järjestelmä on toimiva. Järjestelmän ulkopuolelle jäi suuri määrä  hovioikeuslain 9 §:n mukaisia asioita. Jotta jatkokäsittelyluvalla olisi käytännössä vaikutuksia oikeudenkäynnin kokonaiskestoon ja voimavarat kohdentuisivat tarkoituksenmukaisella tavalla, soveltamisala ei saisi olla niin rajoitettu, että järjestelmä itsessään estäisi tavoitellun hyödyn saavuttamisen. Lupamenettelyn piiriin on siten saatava riittävä määrä asioita. Tähän nähden parempi vaihtoehto olisi, että toimikunnan ehdottaman kolmen kuukauden vankeusrangaistuksen sijasta olisi vaadittava jatkokäsittelylupa asioissa, joissa vastaaja ei ole tuomittu ankarampaan rangaistukseen kuin neljä kuukautta vankeutta.

Syyttäjän tarvitsema lupa
Ehdotetun 25a luvun 7 §:n mukaan syyttäjä tarvitsee luvan, jos valitus koskee rikosta, josta ei syytteessä mainittujen seikkojen vallitessa tehtynä ole säädetty ankarampaa rangaistusta kuin sakko tai enintään kaksi vuotta vankeutta.

Tämä tarkoittaa, että syyttäjän valitus aiheuttaa hovioikeudelle runsasta päänvaivaa ja työtä silloin, kun valitus koskee saman vastaajan useampaa kuin yhtä rikosta esimerkiksi rangaistuksen mittaamisesta valitettaessa. Lupakriteeriä on nimittäin tarkasteltava rikoskohtaisesti sille säädetyn asteikon kannalta in abstracto. Luvan tarpeellisuus  määräytyisi kunkin vastaajan ja kunkin vastaajan yksittäisen rikoksen osalta erikseen silloinkin, kun vastaaja on tuomittu yhteiseen rangaistukseen (s. 121). Sellaisessakin tilanteessa, jossa syyttäjä hakee muutosta vain yhteisen rangaistuksen mittaamisen osalta, luvan tarpeellisuus olisi arvioitava jokaisen rikoksen osalta erikseen (s. 122).

Hovioikeus katsoo, että tämä on ongelmallinen sääntelyratkaisu. Mietinnössä ei ole missään sanottu, mitä hovioikeuden on tehtävä tilanteessa, jossa osa rikoksista vaatisi luvan ja osa ei. Ilmeisesti lupa olisi myönnettävä kaikkiin, kun kyse on kuitenkin yhteisestä rangaistuksesta. Tämä tulisi säännellä yksinkertaisemmalla tavalla. Sääntely ei saisi johtaa siihen, että säännös aiheuttaa tulkintavaihtoehtoja ja epämääräisyyttä sekä tilanteita, joissa herkästi toistuu virhemahdollisuus. Hyvä esimerkki toisenlaiselle sääntelylle voidaan ottaa Ruotsista, jossa tuomittu rangaistus in concreto koskee lupakriteerinä yhtä lailla sekä vastaajaa että syyttäjää.

Riita-asiat
Ehdotuksen mukaan riita-asian asianosainen tarvitsisi jatkokäsittelyluvan, jos se miltä osin ratkaisu on hänelle vastainen (häviöarvo) koskee vain saamista, ja kysymyksessä oleva rahamäärä ei ole enempää kuin 10.000 euroa. Häviöarvoa on pidettävä hyväksyttävänä lähtökohtana ja arviointiperusteena jatkokäsittelyluvan tarvetta harkittaessa. Hovioikeus pitää tärkeänä myös sitä, että häviöarvon laskeminen on mahdollisimman yksinkertaista. Ehdotettu 10.000 euron arvoraja on kuitenkin useimmille asianosaisille liian korkea. Hovioikeuslain 9 §:n tarkoittamissa niin sanotussa kevennetyssä kokoonpanossa käsitellyissä asioissa vastaava raja on 5.000 euroa. Tätä määrää hovioikeus pitää riittävänä myös jatkokäsittelyluvan arvorajana.

Muut asiat
Ehdotuksen mukaan jatkokäsittelylupamenettelyn ulkopuolelle jäävät muun ohella velkajärjestelyasiat, lähestymiskieltoasiat ja ulosottovalitusasiat, joista suuri osa käsitellään tällä hetkellä seulontamenettelyssä. Ehdotus on tältä osin heikennys nykyiseen tilanteeseen verrattuna. Järjestelmän selkeys ei välttämättä kärsisi, vaikka jatkokäsittelyluvan soveltamisala laajennettaisiin käsittämään myös edellä mainitut asiat. Ehdotus on myös sikäli epäjohdonmukainen, että lapsen elatusta koskevat asiat on siinä rajattu jatkokäsittelylupajärjestelmän ulkopuolelle, kun taas aviopuolison elatusta koskevat asiat kuuluisivat järjestelmän soveltamisalan piiriin. Viimeksi mainituissa asioissa häviöarvon laskeminen ei myöskään aina olisi yksinkertaista.  

4. Lupaperusteet

Muutosperuste
Asianosaisen kannalta keskeisin lupaperuste on niin sanottu muutosperuste. Asianosaisella tulee olla oikeus saada käräjäoikeuden ratkaisu hovioikeudessa uudelleen tutkittavaksi, jos on aihetta epäillä ratkaisun oikeellisuutta. Jatkokäsittelyluvan saadakseen valittajan tulee valituksessaan pystyä esittämään sellaisia näkökohtia, jotka perustellusti horjuttavat käräjäoikeuden näytön arviointia. Hovioikeus pitää hyvänä ratkaisuna, että myös sellainen käräjäoikeuden ratkaisu, joka on perustunut suullisen näytön arviointiin, kuuluisi lupajärjestelmän piiriin. Näin saataisiin niin sanotut turhat pääkäsittelyt torjuttua. Hovioikeudessa tehdyn testauksen perusteella ei ilmennyt sellaisia seikkoja, joiden vuoksi ehdotus ei olisi toteuttamiskelpoinen.

Ennakkoluontoinen asia
Ehdotuksen mukaan lupa olisi myönnettävä myös silloin, kun lain soveltamisen kannalta muissa samanlaisissa asioissa on tärkeä myöntää valitusasiassa jatkokäsittelylupa. Tämän lupaperusteen kohdalla hovioikeudella ei ole huomautettavaa.  

Muu painava syy
Edellä mainittujen lupaperusteiden lisäksi jatkokäsittelylupa olisi myönnettävä asioissa, joissa luvan myöntämiseen on muu painava syy. Mietinnössä on eräitä esimerkkejä tapauksista, joissa lupa voitaisiin myöntää tällä perusteella. Edellä mainitussa testauksessa tuli esille muun ohella tilanne, jossa valituksessa pyydettiin vasta hovioikeudessa valvotun ajo-
oikeuden määräämistä. Tässä tapauksessa lupa olisi myönnetty muun painavan syyn perusteella. Toisessa tapauksessa lupa olisi myönnetty muun painavan syyn perusteella, kun aikaisempia ehdottomia rangaistuksia ei ollut otettu huomioon rangaistuksen määräämisessä. Näin ollen kyseisellä lupaperusteella tulee olemaan käyttöalaa ja on perusteltua sisällyttää se lupaperusteisiin.

5. Pääkäsittelyä koskevien säännösten tarkistaminen

Ehdotuksen mukaan pääkäsittelyn toimittamista koskevia säännöksiä on tarkoitus muuttaa siten, että säännöksistä tulisi nykyistä monipuolisempia ja joustavampia, ja että ne paremmin vastaisivat asianosaisten oikeussuojan tarvetta. Ehdotus myös jättäisi hovioikeudelle nykyistä enemmän harkintavaltaa. Uudistuksen jälkeen on odotettavissa, että myös ihmisoikeussopimusvelvoitteet toteutuisivat nykyistä paremmin.

Hovioikeus yhtyy mietinnön perusteluihin ja pitää uudistusehdotuksia näiltä osin erittäin tarpeellisena ja hyväksyttävinä.

Kutsut  pääkäsittelyyn 

Tiedoksiantotapoja koskevia säännöksiä ehdotetaan muutettavaksi siten, että oikeudenkäymiskaaren 26 luvussa tarkoitetut kehotukset, kutsut ja ilmoitukset saa lähettää puhevaltaa hovioikeudessa käyttäneen asianosaisen viimeksi ilmoittamaan prosessiosoitteeseen ja tarvittaessa lisäksi posti- tai sähköpostiosoitteeseen.

Oikeudenkäymiskaaressa on syytä asettaa kaikille hovioikeudessa puhevaltaa käyttäville velvollisuus ilmoittaa yhteystietonsa ja osoite, johon kehotukset, kutsut ja ilmoitukset saa lähettää. Käräjäoikeuden velvollisuudeksi tulisi asettaa, että se kirjaa käräjäoikeudessa puhevaltaa käyttäneiden prosessiosoitteet ja muut yhteystiedot kootusti asianhallintajärjestelmään. Näin hovioikeus voi käyttää näitä tietoja hyväkseen ja tehdä niihin asianosaisten ilmoittamat muutokset. Nykyinen järjestelmä on toimimaton sekä vastoin järkevää ja taloudellista oikeudenhoitoa eikä hyödynnä tietohallinnon mahdollisuuksia.

Asianosaisen yhteystietojensa ja osoitteensa ilmoittamisvelvollisuuden uhkaksi pitäisi asettaa se, että puhevallan käyttäminen hovioikeudessa edellyttää sanottujen tietojen ilmoittamista.

Hovioikeus pitää uudistusehdotusta erittäin tarpeellisena ja toteaa, että tältä osin voimassa olevia oikeudenkäymiskaaren  säännöksiä on esityksessä ehdotetulla tavalla muutettava. Ehdotetut muutokset tulevat säästämään hovioikeuden voimavaroja. Tämä muutos olisi toteutettava siinäkin tapauksessa, ettei ehdotettu lupajärjestelmä toteudu.

6. Hovioikeuskäsittelyä koskevat muut ehdotukset

Kirjallisen vastauksen pyytäminen

Mietinnössä ehdotetaan oikeudenkäymiskaaren 26 luvun 3 §:n muuttamista siten, että hovioikeus voisi  valitusasiaa käsitellessään jättää vastauksen pyytämättä valittajan vastapuolelta silloin, kun sen pyytäminen on ilmeisen tarpeetonta.

Hovioikeus pitää uudistusehdotusta erittäin tarpeellisena ja toteaa, että tältä osin voimassa olevaa oikeudenkäymiskaaren 3 §:ää on esityksessä ehdotetulla tavalla muutettava. Käytäntö on osoittanut, että  useimmiten esityksen mukaisissa tapauksissa (s.135) vastapuolet eivät vastaa ja vastausmahdollisuuden varaaminen siten on ainoastaan pitkittänyt asian käsittelyä. Niissä tapauksissa, joissa vastaus on saatu, vastauksenantajat usein toistavat käräjäoikeuden tuomion perusteluja. Unohtaa ei sovi myöskään turhan vastauksen pyytämisestä aiheutuvaa lisätyötä ja -kuluja hovioikeudelle ja asianosaisille.

Yhden jäsenen toimivalta jatkokäsittelylupa-asioissa

Oikeudenkäymiskaaren 2 luvun 8 §:n 2 momentissa yhdelle jäsenelle on annettu toimivalta ratkaista asia tietyissä tilanteissa. Nämä ovat sellaisia, joissa oikeusturvanäkökohdat ovat vähäisiä ja ratkaisu on selvä. Käytännössä ratkaisun tällaisissa tilanteissa tekee yksi jäsen, joskus ilman esittelyä ja joskus esittelystä. Oikeudenkäymiskaaren 26 luvun 12 §:n 1 momentin mukaan kirjallisessa menettelyssä asia ratkaistaan esittelystä. Sanottuja säännöksiä on tulkittu käytännössä niin, että yksi jäsen voi ratkaista 2 luvun 8 §:n 2 momentissa mainitut asiat ilman esittelyäkin.

Komiteamietinnössä olevassa lakiehdotuksessa oikeudenkäymiskaaren 2 luvun 8 §:n 2 momenttiin lisättäisiin se, että yksi jäsen voi päättää jatkokäsittelyluvan myöntämisestä yksin. Säädettäväksi ehdotetun 25 a luvun 13 §:n 2 momentin mukaan luvan myöntäminen voidaan ratkaista ilman esittelyä. Edellä selostettuun nähden tämä säätely on omiaan aiheuttamaan entistä enemmän epätietoisuutta sen suhteen, voiko yksi jäsen tehdä oikeudenkäymiskaaren 2 luvun 8 §:n 2 momentissa mainitut ratkaisut ilman esittelyä vai ei. Jos ei voi tehdä, tämä merkitsisi käytännössä sitä, että jäsen, joka on hoitanut asian ilman esittelijää, joutuisi selostamaan asian esittelijälle, joka puolestaan esittelisi sen jäsenelle ratkaisua varten. Tämä ei ole järkevää. Hovioikeudessa lainkäytössä pyritään tuomaripainotteisempaan työskentelyyn. Tähän on tarve myös esittelijöiden määrän vähentämisen vuoksi. Kerrotun epäselvyystilanteen poistamiseksi oikeudenkäymiskaaren 2 luvun 8 §:ää ja 26 luvun 13 §:ää olisi syytä täsmentää niin, että yhden jäsenen toimivaltaan kuuluvat asiat voidaan ratkaista ilman esittelyä.

7. Ennakkopäätöskysymys ja ennakkopäätösvalitus/Mahdollisuus ohittaa hovioikeuden käsittely

Kuten mietinnössä  (s.63) todetaan, muutoksenhakutoimikunnan jatkomietinnössä (komiteanmietintö 2002:8 s.47 - 49) asiaa on jo aiemmin tutkittu. Vuoden 2002 toimikunta ei päätynyt esittämään tätä nopeutettua käsittelyä. Eriävän lausuman jättäneen Pauliina Koskelon mukaan (ed. mainittu mietintö s.123) tarvetta ennakkoratkaisumenettelyn mahdollistamiselle olisi kuitenkin ollut. Koskelon mukaan ennakkoratkaisun käyttömahdollisuus olisi ansainnut tulla pohdituksi perusteellisemmin kuin tuolloisessa toimikunnassa oli tapahtunut.

Ennakkopäätöskysymystä ja -valitusta on vertailtu Huopaniemen selvitysmietinnössä (lausuntoja ja selvityksiä 2006:28, s. 63-65)  ja todettu ennakkoratkaisupyyntö monellakin tavalla ongelmalliseksi. Se edellyttäisi selvitettyä näyttökysymystä, josta oikeuskysymys olisi erotettavissa. Se ei soveltuisi ainakaan sellaisiin rikosasioihin, joissa vastaaja on vangittu. Se laajentaisi korkeimman oikeuden toimivaltaa valtiosääntöoikeudellisesti arveluttavalla tavalla antamaan lausuntoja lain- ja perustuslainsoveltamisesta tavalla, jossa ei olisi enää kysymys tuomiovallan käyttämisestä, koska korkein oikeus ei ratkaisisi asiassa esitettyjä vaatimuksia.

Mahdollisuutta ohittaa hovioikeuskäsittely on käsitelty mietinnössä sivuilla 21, 51-52, 56, 61-63 ja 90- 92. Hovioikeuden käsityksen mukaan vuoden 2002 esityksestä tarkempaa selvitystä järjestelmän mukana tuomista eduista tai haitoista ei ole esitetty. Selvitystä kansainvälisestä kehityksestä tai ulkomailla saaduista kokemuksista olisi ollut hyvä saada enemmän tietoa. Mietinnön perusteella syntyy muun muassa käsitys, että esimerkiksi Saksassa ohivalitus (Sprungrevision) olisi mahdollista  vain siviiliasioissa. Näin ei kuitenkaan liene, vaan Sprungrevision on mahdollista esimerkiksi myös rikosasioissa ( Strafprozessordnung §  335 ). Toimikunta on katsonut, että ennakkoratkaisun/ ennakkoratkaisuvalituksen käyttöä olisi ollut esimerkiksi jäännösrangaistuksen määräämiseen liittyneissä asioissa sekä vuoden 2005 ajokiellon muutoksia koskevissa asioissa. Esityksen mukaan ennakkoratkaisupyyntö olisi siten mahdollista saada myös rikosasioissa. Tässä suhteessa mentäisiin ilmeisesti Ruotsia pidemmälle, jossa ennakkoratkaisun saaminen koskee  esityksen mukaan vain siviiliasioita. Voidaan myös kysyä, sopiiko ennakkoratkaisupyyntömenettely ylipäätään rikosasioihin.

Hovioikeus esittää epäilynsä sille, olisiko nyt ehdotettu menettely toiminut mietinnössä kerrotuissa rikosjutuissa. Mikäli mainituissa ajokiellon tai jäännösrangaistuksen täytäntöönpanoon liittyvissä asioissa olisi odotettu korkeimman oikeuden kantaa, olisi  se lamaannuttanut alioikeudet, koska ongelmat olivat jokapäiväisiä. Käytäntö on osoittanut, että hovioikeudet pystyvät tarvittaessa toimimaan hyvinkin nopeasti.

Uusien säännösten yhtenä yleisenä tavoitteena on ollut hovioikeuden voimavarojen oikea kohdentaminen ja asioiden käsittelyn nopeuttaminen. Voidaan perustellusti kysyä, tulisiko ehdotettu menettely tosiasiassa täyttämään nämä tavoitteet. Kun ennakkoratkaisun /ennakkopäätöksen saaminen edellyttäisi luvan saamista korkeimmalta oikeudelta ja kun hovioikeudet tällä hetkellä eivät ole ruuhkautuneet, voisi pikemminkin olla, että asian läpivieminen  perinteistä muutoksenhakutietä olisi jopa nopeampi.

Edellä olevan perusteella hovioikeus katsoo, ettei tarvetta menettelyjen käyttöön ottamiseen edelleenkään ole. Jos kuitenkin valintaa vaihtoehtojen välillä tulee tehdä, ennakkoratkaisun saaminen oikeuskysymyksestä saattaisi olla tarkoituksenmukaisempaa kuin uuden valitusmahdollisuuden luominen.

Toimikunta on päätynyt esittämään hovioikeuden käsittelyn ohittamista kahdella tavalla
a) ennakkoratkaisupyynnön esittämisellä korkeimpaan oikeuteen
b) ennakkoratkaisuvalituksella korkeimpaa oikeuteen.

Vuoden 2002 toimikunnassa vastaavat mallit oli nimetty ennakkoratkaisupyynnöksi ja ohivalitukseksi. Koska kielellisesti nyt esitetyt mallit ovat helposti sekoitettavissa keskenään, olisi parempi vaihtoehto, että ennakkoratkaisuvalituksen sijaan edelleen puhuttaisiin ohivalituksesta.

Esityksen mukaan ennakkoratkaisuvalituksessa tyytymättömyyden ilmoittamisen yhteydessä on esitettävä  vastapuolen suostumus. Huomioon ottaen tyytymättömyyden ilmoittamiselle annetun ajan lyhyys, lienee vastapuolien suostumuksen saaminen tuossa ajassa joskus mahdotonta.

 8.  Suhde hovioikeuslain 9 §:ään

Hovioikeuslain 9 §:n mukaan rikosasia voidaan ratkaista niin sanotussa kevennetyssä kokoonpanossa, jossa yhtenä kolmesta hovioikeuden jäsenestä toimii tietyt kelpoisuusehdot täyttävä esittelijä, jollei riita-asiaa koskevista säännöksistä muuta johdu (häviöarvo 5.000 euroa), ja jos vastaaja on hakenut muutosta käräjäoikeuden ratkaisuun, jossa häntä taikka, jos valittajina on useampi vastaaja, ketään heistä ei ole tuomittu ankarampaan rangaistukseen kuin sakkoon tai kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen. Syyttäjän tai asianomistajan valittaessa rajana on yksi vuosi kuusi kuukautta (säädetty maksimirangaistus syytteessä mainittujen seikkojen vallitessa tehtynä). Lisäksi edellä mainituista rajoituksista riippumatta kevennetyssä kokoonpanossa voidaan ratkaista erinäisiä valitusasioita, muun muassa velkajärjestelyasioita.

Hovioikeus kiinnittää huomiota siihen, että tämä niin sanottu kevennetty kokoonpano on toiminut erittäin hyvin ainakin Kouvolan hovioikeudessa. Vuonna 2007 Kouvolassa ratkaistiin näin 403 asiaa, mikä oli noin 30 prosenttia kaikista jutuista. Sen käyttämisellä on siten saavutettu huomattavaa voimavarojen säästöä niin, että yksi jäsen on vapautunut sanotunlaisten asioiden käsittelystä, hänen työpanoksensa on voitu kohdentaa vaativampiin asioihin ja jo jonkin verran kokenut esittelijä puolestaan on saanut tarvitsemaansa kokemusta tuomarin työstä. Tämä tietysti lisää esittelijän motivaatiota työssään ja sitä kautta hovioikeuden työtehoa. Oikeusturvaa heikentävää vaikutusta kevennetyllä kokoonpanolla ei ole ollut havaittavissa. Selvää lienee, että mahdollisen jatkokäsittelylupajärjestelmän käyttöönottaminen tarkoittaisi samalla hovioikeuslain 9 §:n kumoamista ja puheena olevasta järjestelmästä luopumista. Tämä puolestaan mitä ilmeisimmin johtaisi käsittelyaikojen pidentymiseen eli seuraukseen, josta kevennettyjen kokoonpanojen käyttämisellä on päästy eroon. Tämä ei tietystikään ole suunnitellun lupajärjestelmän tarkoitus.

Mikäli hovioikeuslain 9 §:n mukainen kokoonpanomahdollisuus poistetaan, sen tilalle olisi  vähäisiä asioita varten säädettävä mahdollisuus käyttää esimerkiksi kahden tuomarin kokoonpanoa hallinto-oikeuksissa olevaa järjestelyä vastaavalla tavalla.

9. Vaikutusten arviointi

Toimikunnan työtä varten on myös tehty selvitys jatkokäsittelylupajärjestelmän  vaikutusten arvioimiseksi. Siinä oli kolmelta hovioikeudelta pyydetty tietoja käsitellyistä yhteensä 750 rikosasiasta ja 450 riita-asiasta. Toimikunnan esityksen sisältämän ehdotuksen mukaan vastaaja tarvitsisi jatkokäsittelyluvan, jos häntä ei ole tuomittu ankarampaan rangaistukseen kuin kolme kuukautta vankeutta. Näitä asioita olisi selvityksen mukaan noin 50 prosenttia rikosvalituksista, joissa valittajana on vastaaja. Toimikunnan karkean arvion mukaan noin 25 prosentissa kaikista valitusasioista, joissa vastaaja on valittanut, lupaa ei myönnettäisi. Riita-asioissa selvästi suurempi osa kuin rikosasioissa tulisi lupajärjestelmän piiriin, mutta todennäköisesti lupa myönnettäisiin näissä rikosasioita useammin.

Toimikunnan mukaan lupajärjestelmän käyttöönottamisella saatava työnsäästö on vaikea arvioida. Toimikunnan päättely järjestelmän vaikutuksista näyttää edenneen seuraavasti:

- 25 prosenttia kaikista valitusasioista olisi sellaisia, joissa lupaa ei myönnettäisi (3000/12 000). Siis peräti 3 000 jutun vähennys täystutkinnassa käsiteltävissä asioissa. Tämä arvio ei kuitenkaan perustu yhtään mihinkään. Silti nimenomaan tästä luvusta on tehty päätelmiä siitä, että kielteisellä lupapäätöksellä voitaisiin korvata 600-800 pääkäsittelyä. Tähän on päädytty siitä, että hovioikeuksissa vuonna 2007 seulottiin 1200 valitusasiaa, josta on päätelty, että nykyisin täystutkinnassa käsiteltävistä asioista säästyisi lisää 1800 asiaa (1200+1800=3000) ja näistä kaikista pääkäsittelyasioita olisi 600-800 asiaa.

Nykyistä seulontajärjestelmää ei kuitenkaan voida käyttää luotettavana pohjana laskelmille ehdotetun järjestelmän käyttöalasta, koska seulonnassa ei nykyisin ole mitään intressirajoja, vaan ainoastaan “pääkäsittelyrajaus”. Seulonnan ja ehdotetun lupajärjestelmän käyttöalat eivät siis missään kohdin ole yhteneväisiä sillä tavalla, että seulottavista asioista voitaisiin tehdä lupajärjestelmän käyttöalaa koskevia päätelmiä suuntaan tai toiseen. Varsinkaan sellaisia, joissa lähtökohtaoletukset ovat sanotut. Hovioikeus pitää toimikunnan arviota järjestelmän vaikutuksista hovioikeuksien resurssitarpeisiin vahvasti liioiteltuina. On syytä olla varovainen arvioitaessa työmäärän vähenemistä. Päinvastainen esimerkki on seulontasäännösten esityöt, joissa arvioitiin seulottavia asioita olevan suunnilleen yksi kolmasosa hovioikeuksiin saapuvista valituksista. Nykyinen seulontaprosentti on keskimäärin 11.

Arvioitaessa järjestelmän vaikutuksia hovioikeuksien työmäärään on huomattava, että ehdotettu lupajärjestelmä koskisi sakkoja ja lyhyitä vankeusrangaistuksia. Tässä on huomattava, että pääkäsittelyasioiden osuus nimenomaan lyhyistä vankeusrangaistuksista valitettaessa on häviävän pieni. Esim. Vaasan hovioikeudessa enintään kolmen kuukauden vankeusrangaistusta koskeneista valituksista olisi pääkäsittelyssä ratkaistu vain 13 prosenttia, kun sakkoasioissa sama luku oli 33 prosenttia (s. 94). Ehdotettu järjestelmä koskisi siis valtaosin sellaisia massaluonteisia mittaamisvalituksia, joissa ei nykyisinkään järjestetä pääkäsittelyä. Niiden käsittely hovioikeudessa kirjallisessa menettelyssä on ja tulee olemaan aivan yhtä työlästä oli kyse sitten seulonnasta, lupamenettelystä tai täystutkinnasta, koska alioikeuden ratkaisun oikeellisuus on kaikilta osin joka tapauksessa kontrolloitava.

Lisäksi hovioikeus kiinnittää huomiota siihen, että toimikunnan tekemän selvityksen otanta on ollut varsin suppea, joten siitä saatuja tuloksia voidaan pitää enintään suuntaa antavina. Näyttäisi siltä, että hovioikeuksien työn säästö jäisi varsin vähäiseksi, mikäli vastaajan valituksen osalta raja ei olisi ehdotettua kolmea kuukautta korkeampi. Lisäksi hakemusasioiden jääminen lupajärjestelmän ulkopuolelle tulisi kuormittamaan hovioikeuksia, koska nykyisin mm. velkajärjestelyasiat ratkaistaan ns. kevennetyssä kokoonpanossa.

Toimikunnan esityksessä ehdotetaan myös pääkäsittelyn toimittamista koskevien säännösten tarkistamista. Muutoksilla ei toimikunnan mukaan kuitenkaan suoranaisesti pyritä siihen, että pääkäsittelyjen kokonaismäärä vähenisi. Huomattava on myös, että pääkäsittelyjen osuus on lisääntynyt koko ajan ja tämän kehityksen on perusteltua olettaa jatkuvan. Hovioikeus katsoo myös, että muutoksilla ei tule olemaan vaikutusta työmäärään sinänsä, mutta ne mahdollistavat tarkoituksenmukaisemman käsittelyn ja ovat siten tarpeellisia.

Tässä yhteydessä on siten syytä korostaa sitä, ettei hankkeen varaan tule asettaa suuria henkilöstösäästöodotuksia.

Lausunto on valmisteltu työryhmässä, jossa ovat olleet jäseninä hovioikeudenlaamanni Jussi Kartimo, hovioikeudenneuvokset Helena Hennen ja Tuomo Kurki. Työryhmän sihteerinä on toiminut määräaikainen asessori Johanna Venemies.

Presidentti

		Pertti Nieminen

Ma. asessori

		Johanna Venemies