Oikeusministeriö		Dnro 26/2008
PL 25

00023  VALTIONEUVOSTO	30.9.2008	1 (10)

Lausuntopyyntönne OM 02:00/2007, OM 1/21/2007, 30.6.2008

Jatkokäsittelylupa hovioikeudessa

Pyydettynä lausuntona Suomen Asianajajaliitto kunnioittavasti esittää seuraavan.

1. Yleistä

Suomessa on yritetty säätää aiemminkin muutoksenhakulupaa hovioikeuteen, kuten mietinnön sivulta 100 alkaen käy ilmi. Asianajajaliitto on aiemmin vastustanut valitusoikeuden rajoittamista. Asianajajaliitto kannattaa nyt esitettyä jatkokäsittelylupajärjestelmää. Tämä johtuu seuraavista syistä:

-	näyttää siltä, että tuomioistuinten käyttöön ei ole saatavissa tarvittavia lisäresursseja, joten säästö- ja tehostamistoimet ovat tarpeen oikeussuojan kohdentamiseksi oikeudenmukaisella tavalla.
-	nyt esitetty jatkokäsittelylupajärjestelmä on parempi kuin aiemmat ehdotukset.
-	menettely lyhentää oikeudenkäyntien kestoja.

Asianajajaliitto pitää kuitenkin välttämättömänä, että tämä uudistus kytketään sellaisiin uudistuksiin, joilla parannetaan käräjäoikeuksien mahdollisuuksia päästä oikeaan lopputulokseen. Eli säästyvät hovioikeusresurssit pitää siirtää käräjäoikeuksiin esimerkiksi siten, että siellä voidaan ottaa käyttöön vahvennetut kokoonpanot ja työhön väljyyttä parempien perusteluiden laatimiseksi. Asiat on käsiteltävä kunnolla edes yhden kerran.

Olisi myös syytä arvioida miten tuomarien palkkauspolitiikalla tai muilla keinoin kannustettaisiin parhaat ja kokeneimmat tuomarit käräjäoikeuksiin, ratkaisemaan jutut jo ensivaiheessa oikein.

1.1. Riita-asiat

Ehdotuksen mukaan riita-asiassa tarvitaan jatkokäsittelylupa, jos se, minkä osalta käräjäoikeuden ratkaisu on asianosaiselle vastainen (häviöarvo), koskee vain saamista, ja kysymyksessä oleva rahamäärä ei ole enemmän kuin 10 000 euroa. Häviöarvo olisi valituskirjelmässä esitetyn vaatimuksen ja käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen välinen erotus. 

Oikeudenkäyntikuluja ja käräjäoikeuden ratkaisun jälkeen kertynyttä korkoa ei otettaisi
huomioon häviöarvon määrää laskettaessa. Jos muutosvaatimus koskisi vain oikeudenkäyntikuluja, asiassa tarvittaisiin jatkokäsittelylupa.

Mietinnön tarkempiin perusteluihin yhtyen, on kannatettavaa, että jatkokäsittelyluvan kriteerit on esitetty täsmällisesti. Esityksen lakitekstin sanamuoto ja saamista koskeva rajaus on tosin kielellisesti esitetty jossain määrin vaikeaselkoisella tavalla. Muotoilu ”saamista koskevassa riita-asiassa tarvitaan jatkokäsittelylupa, jos se, minkä osalta käräjäoikeuden ratkaisun on asianosaiselle vastainen (häviöarvo) ei ole enemmän kuin 10 000 euroa.”, olisi kielellisesti helppolukuisempi.   

Ehdotuksen perustelujen mukaan tavoitteena on, että hovioikeudessa voitaisiin keskittyä aikaisempaa paremmalla tavalla. Jatkokäsittelylupaa koskeva sääntely on tästä näkökohdasta kannatettava. Kuitenkin, kuten edellä on todettu, uudistuksen myötä säästyviä resursseja ei tule jakaa hovioikeudessa muille jutuille, vaan uudistuksen tulisi johtaa siihen, että hovioikeuksissa käsitellään kattavasti entistä vähemmän asioita ja resursseja siirretään käräjäoikeuksiin.

1.1.1. Ehdotettu 10.000 euron raja saamista koskevissa riita-asioissa

Pohdintaa herättää jatkokäsittelyluvan rajan asettaminen 10.000 euroon.

Asianajajat hoitavat varsin paljon toimeksiantoja, joissa intressi alittaa 10.000 euroa eli sellaisia juttuja, joissa häviöarvo varmuudella alittaa esitetyn jatkokäsittelylupaa edellyttävän rajan. Juttujen ratkaisusta ei ole olemassa tarkkoja tilastoja, mutta asianajajien käsitys on, että merkittävä osa jutuista sovitaan ennen oikeudenkäyntiä käydyn kirjelmöinnin ja neuvottelujen jälkeen. Juttujen sopimiseen vaikuttavat erityisesti oikeudenkäynnistä johtuva riski joutua korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja lopputuloksen vaikea ennustettavuus. Myös epävarmuus vastapuolen maksukyvystä sekä oikeudenkäynnin asianosaiselle aiheuttama ajanhukka ja muu harmi rajoittavat asianosaisten halua viedä asioita tuomioistuinten käsittelyyn.

Asianajajien palkkiolaskutus perustuu pääosin tuntilaskutukseen. Laskutuksessa otetaan asianajajakohtaisesti huomioon asian intressi, mutta tästä huolimatta pienenkin jutun asianajokulut ovat yleensä merkittäviä. Oikeudenkäyntikuluriski on usein niin merkittävä, että se estää näytöltään epävarmojen juttujen viemistä käräjäoikeuksien käsittelyyn. Toisaalta kuluriski on molemminpuolinen eli sillä on myös sovintoja edistävä vaikutus. Jutun vastaaja on tästä syystä usein valmis maksamaan sovintorahan, vaikka ei vaatimuksen perustetta myöntäisikään.

Edellä kerrotusta seuraa, että siviiliasioissa intressiltään pieniä riitoja ei ole lukumääräisesti paljon. Jos juttuja viedään käräjäoikeuteen, ovat ne joko vastaajan vastustuksesta huolimatta varsin selviä tai muuten asianosaisille periaatteellisesti tärkeitä. Riitapuolten huonot henkilökohtaiset välit saattavat myös vaikuttaa jutun viemiseen oikeuden käsiteltäväksi kuluriskistä huolimatta. 

Poikkeuksellisesti jutusta puuttuva kuluriski voi vaikuttaa siten, että pienikin riita viedään oikeuden käsiteltäväksi. Tällaisia tilanteita syntyy silloin, kun osapuoli on niin varakas, ettei kuluriskillä ole hänelle merkitystä. Tilanne voi syntyä myös silloin, kun osapuoli on varaton eikä maksettavaksi määrättävä oikeudenkäyntikulu tosiasiassa muuta hänen taloudellista asemaansa. Edelleen on mahdollista, että osapuolella on sellainen kattava vakuutus, joka korvaa häviötapauksessa myös vastapuolelle maksettavaksi tuomittavat oikeudenkäyntikulut.

Siviilijutuissa, toisin kuin rikosasioissa, tapahtuu edellä kuvattu tosiasiallinen ”seulonta” ennen oikeudenkäyntiä. Tämän vuoksi ehdotettu 10.000 euron raja on korkeahko. Raja on myös siinä mielessä epätasa-arvoinen, että etenkin joillekin yksityishenkilölle 10.000 euroa on erittäin merkittävä rahasumma ja varakkaalle yksityishenkilölle tai vakavaraiselle yritykselle 10.000 euroa on merkitykseltään pieni rahasumma. 

Myös oikeudenkäyntikuluja koskevan riidan rajaaminen pois voi aiheuttaa sen, että tosiasialliselta häviöarvoltaan merkittävään riitaan ei välttämättä saa jatkokäsittelylupaa. Laajoissa riita-asioissa oikeudenkäyntikulut voivat ylittää selvästi saamisia koskevissa asioissa ehdotetun 10.000 euron häviöarvon.

Jatkokäsittelyluvan säätämisellä 10.000 euroon voi olla joitakin ei-toivottuja vaikutuksia asianosaisten prosessikäytökseen. On mahdollista, että joissakin tilanteissa, joissa vaadittava summa on harkinnanvarainen, kantajan vaatimus nostetaan tasolle, jolla varmistetaan häviötilanteessa hovioikeuden täysi käsittely mahdollisessa häviötilanteessa eli yli 10.000 euroon. Samoin joissakin tilanteissa on mahdollista, että juttuihin lisätään sellainen muuta kuin saamista koskeva vaatimus, jonka avulla voidaan varmistaa se, ettei asia tarvitse hovioikeudessa jatkokäsittelylupaa. Edellä kuvatut vaikutukset lienevät kuitenkin marginaalisia. Asianajaja on joka tapauksessa velvollinen kertomaan päämiehelleen jo etukäteen mitkä rajat laki asettaa ja on ymmärrettävä, jos päämies haluaa nostaa harkinnanvaraisen korvausvaatimuksensa yli laissa asetetun rajan.

Käräjäoikeuden käsittelyyn riita-asioissa ehdotuksessa voi myös olla ei-toivottuja vaikutuksia. Jos etukäteen on asianosaisten tiedossa, että heille periaatteessa tärkeään juttuun tarvitaan jatkokäsittelylupa, voi siitä seurata vaatimus käsitellä pienikin asia käräjäoikeudessa kolmen tuomarin istunnossa. Sinänsä onkin kannatettavaa, että asioissa, joita hovioikeus ei täysimääräisesti tutki, käräjäoikeuden kokoonpano olisi mahdollisimman vahva. 

1.2. Rikosasiat

1.2.1 Seuraamukseen liittyvä raja

Suomen Asianajajaliitto pitää nyt ehdotettuja rajoja rikosjutun asianosaisille perusteltuna. Pohdintaa aiheuttaa kuitenkin se, että syyttäjälle ja syytetylle on asetettu erilainen kynnys hovioikeuteen pääsylle. Kynnyksethän voivat tulla sovellettavaksi samassakin asiassa: syyttäjä vaatii (törkeästä) kirjanpitorikoksesta ankarampaa rangaistusta ja kyseinen syytetty vaatii kirjanpitorikoksesta saamaansa kolmen kuukauden vankeusrangaistusta kumottavaksi tai alennettavaksi. Syyttäjä ei tarvitsisi lupaa.

Ehdotuksessa on lähdetty siitä, että jatkokäsittelylupa rikosasioissakin myönnetään kullekin valittajalle. Rikoskokonaisuus ei vaikuttaisi jatkokäsittelylupaan lain tasolla. Olisi kuitenkin puollettavissa, että samaan rikoskokonaisuuteen liittyvät asiat tulisi käsitellä yhdessä siten, että esimerkiksi avunantaja ei tarvitsisi jatkokäsittelylupaa, jos päätekijä sen saa tai ei sitä tarvitse. Syytetty ei tarvitsisi lupaa jos syyttäjä saa jatkokäsittelyluvan – tai päinvastoin. Voi myös syntyä hankalia tilanteita, jos kahdesta samasta rikoksesta syytetyn osalta toisen syyte käräjäoikeudessa hylätään ja toisen osalta tuomittu rangaistus edellyttää valitettaessa jatkokäsittelylupaa. Syyttäjän valittaessa hylkäävästä ratkaisusta sitä arvioidaan toisin kuin alioikeudessa tuomitun syytetyn vaatimusta kumota syyksilukeva ratkaisu. Lakiin tulisikin kirjata säännös siitä, että samaan kokonaisuuteen liittyvät asiat on joko otettava kokonaan jatkokäsittelyyn tai sitten jätettävä ilman jatkokäsittelylupaa.

Ratkaisu voisi olla se, että jos yksi asianosainen saa jatkokäsittelyluvan, lähtökohtaisesti kaikkien muiden asianosaisten jatkokäsittelyluvasta päätettäisiin ehdotuksen 25 a luvun 11 §:n tarkoittamalla tavalla luvan saaneen valitusasian käsittelyn yhteydessä. Poikkeuksen voisivat muodostaa puhtaasti subjektiivisella perusteella ratkaistavat asiat (esim. rangaistuksen ehdollisuus, iän tai syyntakeisuuden vaikutus korvauksiin jne.).

Jos lupakriteerit säädetään erilaisiksi syyttäjälle ja tuomitulle, olisi säädettävä, että jos tuomittu tarvitsee valitukseensa jatkokäsittelyluvan, niin tällöin aina myös samaa asiaa koskevaan syyttäjän valituksen jatkokäsittelyyn tarvitaan jatkokäsittelylupa.

1.2.2. Yksityisoikeudellisia vaatimuksia koskeva 10.000 euron raja

Ehdotuksen mukaan asianomistaja tarvitsisi jatkokäsittelyluvan rikosta koskevissa asioissa silloin, kun syyttäjä tarvitsee jatkokäsittelyluvan tai yksityisoikeudellisen vaatimuksen osalta silloin, jos häviöarvo ei ylitä 10.000 euroa.

Vastaaja tarvitsisi ehdotuksen mukaan jatkokäsittelyluvan, jos häviöarvo ei ylitä 10.000 euroa ja jos häntä ei ole tuomittu ankarampaan rangaistukseen kuin kolme kuukautta vankeutta. 
 
Mietinnössä selvitetyn mukaisesti asianomistajien valituksia tulee hovioikeuksien käsittelyyn lukumääräisesti vähän verrattuna vastaajien valituksiin. Esitys toisaalta johtaa siihen, että katsoessaan valittamisen aiheelliseksi asianomistaja joutuisi varsin usein pyytämään jatkokäsittelyluvan. Mietinnön selvityksen mukaan luvan tarvitsisi hovioikeudesta riippuen 59-93 % valittaneista asianomistajista. Mikäli pieneen otokseen perustuva arvio on oikea, asianomistaja pääsääntöisesti tarvitsisi jatkokäsittelyluvan hovioikeudessa.

Vastaajien osalta ei tiettävästi ole tehty yksityisoikeudellista vaatimusta koskevaa selvitystä. Voitaneen olettaa, että yksityisoikeudellisten vaatimusten osalta myös vastaajat pääsääntöisesti tarvitsisivat jatkokäsittelyluvan, jos heille ei ole tuomittu ankarampaa rangaistusta kuin 3 kuukautta vankeutta.

Sekä asianomistajien että vastaajien kannalta ehdotettu 10.000 euron raja on korkeahko. Oikeusturvanäkökulmasta tulisi lupakäytännössä huomioida, että asianomistajat varsin usein ovat oikeudessa ilman avustajaa. Tällöin yksityisoikeudelliselle vaatimukselle ei välttämättä osata käräjäoikeudessa esittää oikeita perusteluja ja sinänsä perusteltu vaatimus voi tulla hylätyksi. Tästä näkökulmasta voi jossakin yksittäistapauksissa olla ongelmallista, että korvausvaatimuksen käsittely vaatii jatkokäsittelyluvan. Lupakäytännön tulisikin muotoutua sellaiseksi, että asianomistajat varsin helposti saisivat luvan, ellei käräjäoikeuden tuomioon oikeellisuus ole aivan selvä ja valitusperusteet selvästi perusteettomat.

Rikosasioissa vastaajina ovat usein nuoret henkilöt. Heille jo muutaman tuhannen euron korvausvaatimus ja sille laskettava viivästysseuraamus on taloudellisesti erittäin merkittävä ja maksukyvyn ylittävä. Lupakäytännössä tulisi yksityisoikeudellisia vaatimuksia koskevien valitusten osalta valituslupa myöntää suhteellisen helposti ainakin silloin, kun on kysymys nuoresta rikoksentekijästä. 

1.31. Jatkokäsittelyluvan myöntämisen kriteerit

Toimikunnan mietinnössä esitetyn arvion mukaan rikosasioissa jatkokäsittelyluvan piirin vastaajien osalta tulisi noin 25 prosenttia kaikista valitusasioista. Vastaavasti saamista koskevia riita-asioita arvioidaan tulevan selvästi enemmän jatkokäsittelylupajärjestelmän piiriin (mietinnön sivut 96-97). Arvioiden perusteet on tehty varsin pienen otoksen perusteella. On kyseenalaista, tuleeko hovioikeuden käsittelyyn niin paljon (yli 25 prosenttia kaikista riita-asioiden valituksista) sellaisia puhtaita saamisia koskevia riita-asioita, joissa häviöarvo alittaa ehdotetun 10.000 euroa. Asian tutkiminen luotettavasti vaatisi tarkemman analyysin. Joka tapauksessa lukumääräisesti jatkokäsittelylupajärjestelmän konkreettiset vaikutukset kohdistuisivat eniten rikosasioiden vastaajien tekemiin valituksiin eikä puhtaisiin riita-asioihin. Rikosasioiden asianomistajat puolestaan tarvitsisivat erittäin usein jatkokäsittelyluvan saadakseen vahingonkorvausta koskevan vaatimuksensa hovioikeuden täyteen käsittelyyn.

Jatkokäsittelyluvan myöntämisen kriteereitä on esityksessä perusteltu hyvin ja perusteluihin voi pääosin yhtyä. Tarkoitus on siis pitää jatkokäsittelylupaa koskeva kynnys matalana eli on vain aihetta epäillä, että käräjäoikeus ei ole päätynyt oikeaan lopputulokseen. 

Tästä kynnyksestä on ehdotettu poikettavan näyttökysymysten osalta: niiden osalta tarvittaisiin perusteltu aihe epäillä. Epäilyn tulisi syntyä valituksessa esitetyn perusteella. Näin ollen valitukselle on asetettu sangen keskeinen merkitys oikeusturvan saamisen kannalta. Uudistus tulisi johtamaan näytön yksityiskohtaiseen arviointiin valituskirjelmässä, jotta valitus päätyisi jatkokäsittelyyn. Esitys tulisi siis näissä tapauksissa johtamaan tavallaan turhaan työhön kun valituksella olisi pyrittävä saamaan aikaiseksi perusteltu aihe epäillä näyttöratkaisua. Tämä työ aiheuttaa kustannuksia oikeusapujärjestelmälle, syyttäjälaitokselle ja asianosaisille. 

 Vastauksen antaja puolestaan pyrkisi kirjallisessa vastauksessaan vakuuttamaan hovioikeuden siitä, ettei ole perusteltua aihetta epäillä käräjäoikeuden näyttöratkaisua. Kun tämä kynnys olisi ylitetty (on syntynyt perusteltu aihe epäillä näyttöratkaisua), asia kuitenkin ratkaistaisiin pääkäsittelyssä – eikä valituksessa – esitetyn perusteella Hovioikeus joutuisi näissä tapauksissa kirjallisen aineiston perusteella arvioimaan jutun näyttöä vain jatkokäsittelystä päättääkseen. Jatkokäsittelyluvasta näyttöratkaisun luotettavuuden osalta saattaisi päättää eri kokoonpano kuin se, joka arvioi näytön pääkäsittelyssä. Luvan saavissa jutuissa jouduttaisiin tekemään lisätyötä, joka söisi sitä säästöä, joka muuten saataisiin. Tämän vuoksi on tärkeää, että soveltamiskäytännössä pienikin aihe epäillä käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta johtaisi luvan saamiseen. 

Lisäksi lupakriteerien kohdassa 3 mainittu ”muu painava syy” on sanamuodoltaan sellainen, että sen soveltamisen voisi olettaa olevan poikkeuksellista. Säännöksen voisikin harkita muotoiltavaksi siten, että hovioikeuden harkitsema mikä tahansa muu syy mahdollistaisi luvan eli syyn ei tarvitsisi olla ”painava”. Joka tapauksessa muina ”painavina” syinä tulisi soveltamiskäytännössä hyväksyä yksittäistapauksissa esimerkiksi tilanteet, joissa häviöarvon merkitys valittaneelle asianosaiselle on tosiasiassa merkittävä. Tällainen tilanne olisi käsillä riita-asioissa esimerkiksi silloin, kun on kysymys lähellä 10.000 euroa olevasta häviöarvosta ja suhteellisen vähävaraisesta asianosaisesta. Samoin lupa tulisi myöntää silloin, kun oikeudenkäyntikulujen korvaamista kysymyksen ratkaisemisella on asianosaiselle merkittävä intressi.

Myös rikosasioiden asianomistajille ja tulisi myöntää jatkokäsittelylupa esimerkiksi silloin, mikäli vaatimuksella on tosiasiasiassa heille suuri merkitys tai pääsääntöisesti myös silloin, kun he eivät ole käräjäoikeudessa ilman avustajaa osanneet oikealla tavalla perustella korvausvaatimustaan. 

Rikosasioiden vastaajille jatkokäsittelylupa tulisi myöntää myös edellä kuvatuissa tilanteissa ja harkinnassa tulisi erityisesti ottaa huomioon rikoksentekijän ikä.

2. Pääkäsittelyn järjestäminen 

Hovioikeuden menettelyyn ja pääkäsittelyn järjestämiseen liittyvät muutosvaatimukset ovat perusteltuja.

Ehdotuksen mukaan pääkäsittelyn järjestäminen hovioikeudessa määräytyisi aikaisempaa selvemmin pääsääntöisesti asianosaisen pyynnön mukaan. Ehdotus on perusteltu hyvin.

Ehdotuksessa on tuotu esiin uutena asiana se, että pääkäsittely olisi yleensä vaatimuksesta toimitettava, vaikka siinä ei olisikaan kysymys suullisesta todistelusta ja sen uskottavuudesta. Tällöin toimitettaisiin suppea pääkäsittely, jossa pelkästään asianosaiset ja valittaja olisivat läsnä eli asianosaisille annetaan mahdollisuus esittää asiansa suullisesti. Suomen Asianajajaliitto kannattaa tätä uudistusehdotusta.

3. Kutsuminen hovioikeuden pääkäsittelyyn

3.1. Kutsumistapa

Asianajajia ja muita avustajia koskeva merkityksellinen muutos on mahdollisuus antaa henkilökohtainen kutsu pääkäsittelyyn tiedoksi vain asiamiehelle. Kutsut tulisi käytännössä toimittaa asiamiehille hyvissä ajoin ennen pääkäsittelyä, jotta päämiehen mahdolliset muuttuneet yhteystiedot ennättää selvittää. Käytännössä pääkäsittelypäivät sovitaan asiamiesten kanssa etukäteen ja riita-asioissa avustajat pääsääntöisesti jo tuossa vaiheessa informoivat käsittelypäivästä päämiehiään ja tarvittaessa varmistavat päivän sopivuuden myös päämiehiltään. Tässä mielessä muutosesitys ei aiheuttane käytännön ongelmia riita-asioiden käsittelyyn hovioikeudessa asiamiesten kannalta.

Sen sijaan rikosasioissa tilanne on aivan toinen. Jo periaatteessa on kyseenalaista voidaanko valitus jättää sillensä vain sen takia, ettei valittajaa ole yrityksestä huolimatta tavoitettu. Tämä mahdollisuus saada juttu ”tapettua” saattaa olla sangen houkutteleva ja voisi johtaa rönsyilevään käytäntöön, jollaisesta seulontamenettelyn käyttöönotto on valitettava esimerkki.

Mietinnön sivulla 125 on todettu, että muutoksenhakujärjestelmän päätehtävänä on estää se, että käräjäoikeuden virheellinen ratkaisu jää pysyväksi. Tämä tärkeä periaate näyttää väistyneen ehdotettaessa säännöksiä hovioikeuden mahdollisuudesta jättää valitus sillensä valittajan poissaolon johdosta.

Jos hovioikeus voisi jatkossa jättää ratkaisematta valitukset, joissa valittaja on tavoittamattomissa, säästettäisiin yhteiskunnan kaikkein vähäosaisimpien oikeusturvassa. Nämä tavoittamattomat henkilöt ovat käytännössä asunnottomia ja/tai laitoksiin sijoitettuja. He ovat usein menettäneet elämänsä hallinnan, mikä on johtanut syytteeseen ja tuomioon. Sama elämäntilanne johtaa siihen, että he eivät yksinkertaisesti kykene saapumaan määrättynä kellonaikana määrättyyn saliin määrätyssä kaupungissa. On liian yksinkertaista päätellä, että he eivät ole kiinnostuneita jatkamaan valituksensa käsittelyä. 

Esitys saattaa olla pohjimmiltaan ratkaisuehdotus ns. turhiin valituksiin, joita tehdään esimerkiksi vankeusrangaistuksen täytäntöönpanon lykkäämiseksi. Tältä osin Suomen Asianajajaliitto on lukuisissa yhteyksissä ehdottanut, että vankeuteen tuomitulla olisi oikeus keskimääräistä hovioikeuskäsittelyä vastaavan ajanjakson pituiseen täytäntöönpanon lykkäykseen, laskettuna käräjäoikeuden tuomiosta. Näin ollen asianajaja voisi ns. lykkäysvalitusta ehdottavalle päämiehelleen todeta, että saman lykkäyksen vankilaan lähdölle saa pelkällä ilmoituksella ulosottomiehelle. Uudistamme jälleen tämän ehdotuksen.

Myös julkisen oikeusavun väärinkäyttö on nähty joskus syynä ns. tarpeettomiin valituksiin. Tässä suhteessa oikeusapulaki antaa hovioikeuksille valtuuksia ja keinoja puuttua virheellisiin käytäntöihin niiden ilmetessä. 

Esityksen mukaan ensisijainen vastuu valittajan kutsumisesta hovioikeuden pääkäsittelyyn on avustajalla. Ehdotus on rikosasioiden osalta huono. On huomioitava, ettei asianajajilla ole pääsyä vanki- ja muihin rekistereihin, ei edes väestötietojärjestelmään. Erityisen ongelman aiheuttaa asianajajan salassapitovelvollisuus. Asianajaja ei voi jättää viestejä päämiehensä kotiväelle, mikäli päämies ei ole antanut tähän erikseen lupaa. Asianajajan toimeksianto on pidettävä salassa myös päämiehen läheisiltä. Jo soittopyynnön jättäminen voi tietyissä tilanteissa olla vastoin hyvää asianajajatapaa, jos päämies joutuu sen johdosta vaikeaa asemaan kotona tai työpaikalla selvittääkseen mitä asioita hän on jättänyt asianajajan hoidettavaksi.

Tätä lausuntoa valmisteltaessa jäsenemme toivat esiin vastustavan kantansa. Tässä eräs kommentti, joka on saanut kannatusta ja vastannee hyvin monen asianajajan näkemystä:

”Jos uudistus tulee voimaan, en ilmoita toimistoa prosessiosoitteeksi niissä tilanteissa, joissa minulla on pienikin epäilys, että en tule tavoittamaan päämiestäni. Huomioiden se minkälaisia juttuja hoidan, tämä tulee koskemaan merkittävää osaa jutuista. Näissä tilanteissa liitän valitukseen tietysti viestin, jossa pyydän olemaan myös avustajaan yhteydessä käsittelypäivän sopimiseksi.

Todellisuudessa uudistus tarkoittaisi sitä, että kaikkein onnettomimmassa asemassa olevat asiakkaamme kokevat oikeudenmenetyksiä. Ne jotka eivät pysty asioitaan hoitamaan esim. huumeongelmansa takia. Vakavimmissa jutuissa tyypit tulee linnasta ja ”tavallisten” ihmisten jutuissa henkilöillä on intressi ja halu hoitaa yhteydenpito avustajaan.  Jäljelle jää rangaistustasoltaan vähäisemmät jutut, joissa asiakkaat ovat kadulla tai päihdeongelmaisia. Uudistus on oikeusturvaongelma ja yhdenvertaisuusongelma. Sitä paitsi avustajan työllistäminen, joka meidän toimistossa tarkoittaa asianajajatyötunteja, ei voi olla myöskään taloudellisesti järkevää ja avustajalla ei ole pääsyä vankirekkareihin ym. joka viranomaisilta onnistuu.”

On myös esitetty epäilyjä, että valituksen jättäminen sillensä valittajan tavoittamattomuuden vuoksi pantaisiin avustajan syyksi. Valittaja syyttäisi asianajajaansa siitä, ettei tämä ole yrittänyt tehokkaasti tavoittaa päämiestään ennen pääkäsittelyä. Seurauksena olisi avustajan vaihto, uudelleenkäsittelyvaatimus (OK 26:22) ja kanteluja asianajajaliittoon.

Mikäli valittajan kutsuminen jää avustajan tehtäväksi, on ilmeistä, että hän omankin asemansa turvaamiseksi käyttää vähänkin ongelmallisiksi arvioiduissa tilanteissa haastemiehen palveluita. Kustannukset laskutettaisiin julkisen oikeusavun perusteella tarpeellisina kuluina valtiolta. Tällöin valtion maksettavaksi jäisi paitsi haastemiehen palkkio, myös avustajan työ kutsumisen järjestämiseksi. Jos esitys annetaan ehdotetussa muodossa, on hallituksen esityksen kustannusvaikutusosioon tehtävä huomautus siitä, että määrärahoja on siirrettävä tarvittava määrä hovioikeuksilta julkisen oikeusavun hyväksi.

Suomen Asianajajaliitto katsoo, että rikosasioissa tulee jatkossakin viranomaisten yksin vastata siitä, että asianosaiset kutsutaan pääkäsittelyyn, jos hovioikeus päättää sellaisen järjestää. Valitusta ei voida jättää sillensä vain sillä perusteella, että valittajaa ei ole onnistuttu tavoittamaan. Joka tapauksessa jos esitys päätetään eduskunnalle tällaisena antaa, laissa tulee olla säädettynä ne keinot, jotka hovioikeuden tulee käyttää ennen kuin se voi jättää valituksen tai vaatimuksen sillensä. Asiassa tulee ottaa huomioon myös jäljempänä mainittava ihmisoikeustuomioistuimen käytäntö.

3.2. Poissaolouhka: valituksen vai vaatimuksen sillensä jättäminen?

Valituksensa sillensä jättämisen uhka tulee mahdollisesti toteutuessaan kytkeä pääkäsittelystä poisjääntitilanteissa vain valituksen siihen osaan, jolta osin pääkäsittelyä on valittajan osalta pidettävä tarpeellisena. Valitus olisi siis tutkittava kirjallisessa menettelyssä siltä osin kuin se on mahdollista, esimerkiksi rangaistuksen mittaamisen osalta. Tämä tapahtuisi sen jälkeen kun OK 26:22:ssa säädetty määräaika on kulunut, eikä uudelleenkäsittelyvaatimusta ole esitetty. Jos pääkäsittely pidetään muiden valittajien osalta, ei voi olla syytä jättää poisjääneen valitusta kokonaan sillensä, vaan se voidaan ja pitääkin tutkia siltä osin kuin se on mahdollista. Jos poisjäänyt valittaja on ollut syytteessä avunannosta, on valitus tutkittava siltä osin mitä päätekijän asiassa ilmenee. Jos päätekijän syyte hylätään, on avunantajankin syyte hylättävä, vaikka häntä ei olisi saatu kutsutuksi pääkäsittelyyn tai hän jää kutsusta huolimatta pois käsittelystä.

Tältä osin teemasta on kertynyt runsaasti käytäntöä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimesta. Viittaamme tapauksiin Poitrimol v. Ranska 1993, Lala v. Alankomaat 1994, Pelladoah v. Alankomaat 1994, Van Geyseghem v. Belgia 1999 ja Van Pelt v. Ranska 23.5.2000. Tapauksissa on ollut kyse siitä, että syytetyllä on oikeus puolustautua joko henkilökohtaisesti tai oikeudenkäyntiavustajan välityksellä. Syytetyllä on myös valittaessaan hovioikeuteen oikeus puolustautua asiamiestä käyttäen (to defend himself … through legal assistance).

3.3. Syyttäjiä koskevat erityissäännöt pääkäsittelyyn liittyen

Suomen Asianajajaliitto kiinnittää huomion siihen nyt mietinnössä entisestään korostettuun (OK 26:28) eroon syyttäjän ja muiden asianosaisten kutsumisessa pääkäsittelyyn. Syyttäjän ei tarvitse pelätä valituksensa sillensä jättämistä, vaikka jäisi pois pääkäsittelystä. Asianajajaliitto ei pidä eroa tässä suhteessa perusteltuna. Tuomioistuimen ja sen menettelyä koskevan lain on kohdeltava osapuolia tasavertaisesti. Hovioikeuden tehtävänä ei voi olla syyttäjän virheiden ja laiminlyöntien korjaaminen. OK 26 luvun 18 §:n neljäs momentti voidaan yksinkertaisesti muuttaa siten, että ”Viralliselle syyttäjälle ei aseteta tässä pykälässä tarkoitettua sakon uhkaa”. Muutoin syyttäjällä tulisi olla samat velvollisuudet ja oikeudet kuin muillakin asianosaisilla. Hovioikeus päättäköön siitä, ketkä asianosaiset kuhunkin pääkäsittelyyn tarvitaan henkilökohtaisesti. Näin ollen syyttäjä voitaisiin joskus kutsua pääkäsittelyyn ns. ratkaisun uhalla.

4. Ennakkopäätöskysymys ja ennakkopäätösvalitus

Suoman Asianajajaliitto kannattaa ehdotusta ennakkopäätöskysymystä koskevasta sääntelystä. Ennakkopäätöskysymyksen saattaminen korkeimman oikeuden ratkaistavaksi tapahtuisi käräjäoikeuden päätöksellä, ja usein ehkä juuri sen aloitteesta. Päätös menettelyn soveltamisesta tapahtuisi osana asian käsittelyä käräjäoikeudessa tuomarin puheenjohdolla. Menettelyllä saavutettaisiin huomattavaa ajansäästöä ja helpotettaisiin ongelmalliseksi muodostunutta oikeudenkäyntien viipymistä.

Ennakkopäätösvalituksen osalta muutosesityksen perustelut ovat hyvät ja niihin on helppo yhtyä. Ongelmia voi kuitenkin ilmetä siinä miten varsinkin laajoissa asioissa muiden asianosaisten suostumus ennakkopäätösvalitukseen saadaan ennen tyytymättömyyden ilmoitusta. Pitäisikö laajoissa rikosasioissa jokaiselta asianomistajalta – jotka eivät ehkä ole lainkaan käyttäneet puhevaltaa – saada suostumus hovioikeuden ohittamiseen? Suostumus tulisi käytännössä usein hankkia vasta käräjäoikeuden tuomion jälkeen viikossa, eikä siis olisi mitään virallismenettelyä, jossa suostumus annettaisiin tai sitä pyydettäisiin. 

Hävinneen osapuolen on vaikea päättää, että hovioikeusvaihe jätetään väliin. Osapuolten yksimielisyyden jälkeen pitäisi vielä saada asiassa valituslupa korkeimmalta oikeudelta. On pelättävissä, että ennakkopäätösvalitukset käytännössä jäisivät harvinaisiksi poikkeuksiksi. Tämä puoltaa sitä, että ennakkokysymysmenettely säädetään toiseksi vaihtoehdoksi, siitä huolimatta, että siihen liittyy periaatteellisia ongelmia mm. tuomioistuinten asemaan ja ennakkopäätöksen sitovuuden osalta.

Oikeudenkäymiskaaren 25 luvun 2 §:ssä on säännös, jonka mukaan asiassa, jossa sovinto on sallittu, asianosaiset voivat kirjallisesti sopia, ettei kukaan heistä hae valittamalla tuomioon muutosta. Sopimuksen tulee koskea tiettyä riitaa tai tietystä oikeussuhteesta vastaisuudessa syntyviä riitoja.  Tämän pykälän yhteyteen voitaisiin säätää myös sopimuksesta, jonka mukaan muutosta asiassa ei haeta muutoin kuin ennakkopäätösvalituksena. Usein asian ennakkopäätösluonteisuus on selvillä jo käräjäoikeusmenettelyn kuluessa ja jopa sitä ennen. Menettely voisi sopia myös joihinkin rikosasioihin, esimerkiksi harvoin tuomioistuimissa käsiteltäviin ympäristö- ja teollisoikeusrikoksiin.

Jos taas asianosaisille vasta käräjäoikeuden tuomiosta ilmenee, että asiaan liittyy ennakkopäätöksen tarve, on tyytymättömyyden ilmoittamiselle varattu aika sangen lyhyt siitä päättämiseen, että luopuu säännönmukaisesta valitusoikeudestaan asiassa.

Menettely voisikin toteutua paremmin, jos käräjäoikeuden velvollisuudeksi säädettäisiin prosessinjohtotoimin tehdä tarvittaessa aloite ennakkopäätösvalituksen käytölle asiassa.

5. Yhteenveto

Saamista koskevissa riita-asioissa ja rikosasioiden yhteydessä esitettyjen yksityisoikeudellisten vaatimusten osalta ehdotettu 10.000 euron raja on korkeahko. Mietinnön jatkokäsittelyssä tulisi vakavasti harkita, olisiko parempi säätää raja 5.000 euroon. 

Lupakriteerien soveltaminen tulisi suorittaa mietinnön perusteluihin yhtyen siten, että pienikin epäily käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuudesta johtaisi luvan myöntämiseen. Soveltamiskäytännössä tulisi myös huomioida edellä esitetyt esimerkit ja hyväksyä ehdotettuna muuna painavana syynä jatkokäsittelyluvalle asian erityinen merkitys asianosaiselle.

Rikosasioissa olisi perusteltua käsitellä jatkokäsittelylupa juttukohtaisesti, eikä valittajakohtaisesti. Syyttäjällä ei tule olla matalampaa kynnystä saada valituksensa tutkituksi kuin hänen vastapuolellaan kyseisessä jutussa.

Hovioikeuden ei tule voida jättää valitusta sillensä vain sen takia, ettei valittajaa ole onnistuttu tavoittamaan. Kutsu pääkäsittelyyn tulee olla viranomaisen vastuulla. Jos valittaja jää ilman estettä pois pääkäsittelystä, on valitus tutkittava siltä osin kun valittajan kuuleminen pääkäsittelyssä ei ole tarpeen.

Ennakkopäätösvalitusta ja ennakkokysymysmenettelyä koskeva sääntely ja sen perusteet ovat kannatettavia.

Helsingissä, syyskuun 30 päivänä 2008

SUOMEN ASIANAJAJALIITTO

Riitta Leppiniemi
Suomen Asianajajaliiton puheenjohtaja, asianajaja

LAATIJAT

Henri Hyvärinen, asianajaja, Asianajotoimisto Hyvärinen & Pääkkö Oy, Kuopio
Markku Fredman, asianajaja, Asianajotoimisto Fredman & Månsson Oy, Helsinki

Lausunto on valmisteltu Suomen Asianajajaliiton siviili- ja rikosprosessiasiantuntijaryhmissä. Lausunto on käsitelty myös liiton hallituksen kokouksessa.