O i k e u s m i n i s t e r i ö l l e

Asia: Lausunto Muutoksenhakulupatoimikunnan mietinnöstä

Oikeusministeriö on pyytänyt allekirjoittaneelta lausuntoa Muutoksenhakulupatoimikunnan mietinnöstä ”Jatkokäsittelylupa hovioikeudessa” (Komiteanmietintö 2008:3). Lausuntonani ilmoitan kunnioittaen seuraavan:

1. Ehdotuksen pääasiallinen sisältö

Mietinnössä ehdotetaan, että hovioikeuksissa otetaan käyttöön seulontajärjestelmän korvaava jatkokäsittelylupajärjestelmä. Riita-asioissa lupa tarvittaisiin, jos se, minkä osalta käräjäoikeuden ratkaisu on asianosaiselle vastainen (häviöarvo), ei ole 10 000 euroa enempää. Rikosasioissa vastaaja tarvitsisi pääsääntöisesti luvan, jos häntä ei ole tuomittu ankarampaan rangaistukseen kuin kolme kuukautta vankeutta. Virallinen syyttäjä ja asiananomistaja tarvitsisivat luvan, jos valitus koskee rikosta, josta ei ole syytteessä mainittujen seikkojen vallitessa tehtynä säädetty ankarampaa rangaistusta kuin sakko tai enintään kaksi vuotta vankeutta.

Lisäksi ehdotetaan tarkistettaviksi pääkäsittelyn toimittamista hovioikeudessa koskevia säännöksiä ja lakiin lisättäviksi säännökset ohivalituksesta ja ennakkoratkaisumenettelystä.

2. Ehdotettujen muutosten merkityksestä ja tarpeellisuudesta

Toimikunnan tehtävänä oli jo toimeksiantonsa mukaisesti arvioida tarvetta ottaa käyttöön nykyisen seulontajärjestelmän sijasta muutoksenhakulupajärjestelmä.  Seulonnan suurimpana ongelmana, kuten mietinnössäkin (s. 8 ja 53) todetaan, on pidetty sitä, ettei menettelyä ole voitu soveltaa niissä asioissa, joissa ratkaisu riippuu suullisen todistelun uskottavuudesta. Tällöin valittaja on voinut estää seulonnan pelkästään sillä, että hän riitauttaa suullisen todistelun uskottavuuden, vaikka kysymys olisi hyvinkin selvästä ja yksinkertaisesta asiasta. Tällöin uudesta todistelusta hovioikeudessa aiheutuu vain turhia kuluja ja vaivaa asianomaisille sekä lainvoimaisen ratkaisun viipyminen.

Mainittu epäkohta on todellinen ja vaatii siten korjaamista. Kun seulontasäännösten korjaaminen ei ole onnistunut, on tarpeen korjata järjestelmää. Toisaalta kyseinen ongelma tulisi korjaantumaan jo sillä, että oikeudenkäymiskaaren 26 luvun 15 §:n 1 momentiin lisätään mietinnössä ehdotettu virke siitä, ettei todistelua kuitenkaan tarvitsee ottaa uudelleen vastaan, jos käräjäoikeuden vastaanottaman näytön oikeellisuudesta ei asiassa esitetyn kirjallisen oikeudenkäyntiaineiston perusteella kokonaisuutena arvioitaessa ei voi jäädä mitään varteenotettavaa epäilyä.  Jos mainittua uskottavuuuspykälää muutetaan ehdotetulla tavalla, mikä minusta on perusteltua, niin jatkossa tällaiset aiheettomiin suullisen todistelun riitauttamiseen perustuvat valitukset voitaisiin karsia myös nykyisenkaltaisen sulontajärjestelmän pohjalta. Kyseinen epäkohta ei siis välttämättä vaadi koko seulontajärjestelmän kumoamista.

Mietinnössä (s. 53) mainitaan lisäksi, että seulontamenettelyn soveltamiseen liittyvät ongelmat ovat johtaneet epäyhtenäiseen oikeuskäytäntöön ja että säännöksiä on sovellettu niiden tarkoitusta vastaamattomalla tavalla. Tältä osin viitataan useisiin KKO:n ratkaisuihin, joissa hovioikeuksien seulontapäätöksiä on kumottu. Nämä KKO:n ratkaisut ovat kuitenkin pääosin jo vuosilta 2005 ja 2006, joten voidaan olettaa, että virheellinen käytäntö on liittynyt enemmänkin seulontajärjestelmän alkuvaiheisiin ja että aikaisempi käytäntö olisi korjaantunut KKO:n ennakkopäätösten vaikutuksesta. Tuntuu suorastaan merkilliseltä ja asianosaisten oikeusturvan kannalta hälyttävältä, jos muutoksenhakutuomioistuimissakaan tuomarit eivät osaa soveltaa lakia oikein. Jos nyt järjestelmää jälleen laajemmin muutetaan, ei ole takeita siitä, etteikö vastaavia ongelmia taas ilmenisi uuden järjestelmän alkuvaiheessa.

Todellinen syy ehdotettuun muutokseen lienee se mietinnössä (s. 53–54) lopuksi  mainittu seikka, ettei seulontamenettelyn katsota tuoneen riittäviä eväitä käsittelyjen pitkittymisestä aiheutuvien ongelmien ratkaisemiseksi eikä myöskään mahdollistaneen hovioikeuksien resurssien kohdentamista oikeussuojatarpeiden mukaan. Asiallisesti ottaen voidaankin pitää perusteltuna, että hovioikeuksien voimavarat suunnataan sellaisten valitusten tutkimiseen, joiden uudelleen käsittelemiseen on perusteltua aihetta. Sen vuoksi mietinnössä tehtyjä ehdotuksia tulisi arvioida siltä kannalta, tulisivatko ne todennäköisesti johtamaan nykyisten käsittelyaikojen nopeutumiseen ja hovioikeuksien käsittelyjen kohdentumiseen nykyistä paremmin asioihin, joissa on todellista oikeussuojan tarvetta. Myös asianosaisten oikeusturva on otettava huomioon, eikä se saisi ainakaan huonontua nykyisestä.

Seulontojen määrä hovioikeuksissa on viime vuosina jatkuvasti laskenut, mikä  sinänsä puoltaa järjestelmän muuttamista tai ainakin sen kehittämistä. Seulontojen väheneminen on ilmeisesti johtunut siitä, että KKO:n ennakkopäätösten mukaan seulonta ei ole sallittua silloin, kun asiassa on kysymys todistelun uskottavuudesta, ja hovioikeudet puolestaan eivät ole pitäneet seulonnasta saatavaa työnsäästöä merkittävänä muissa asioissa. Osittain tämä tilanne olisi edellä mainituin tavoin korjattavissa jo oikeudenkäymiskaaren uskottavuuspykälän muutoksella. Lisäksi eri hovioikeuksien välillä on ollut merkittäviäkin eroja seulontojen käytössä. Tämä viittaa siihen, että seulontoja voitaisiin nykyistenkin säännösten pohjalta käyttää enemmän kuin mitä hovioikeudet ovat viime aikoina keskimäärin tehneet.

Seulontojen viimeaikainen väheneminen on voinut  johtua myös siitä, että asianosaiset ja asiamiehet ovat aikaisempaa paremmin oppineet olemaan tekemättä ns. turhia  valituksia, jotka joka tapauksessa tulisivat seulotuiksi. Tällöin seulontajärjestelmä jo pelkällä olemassaolollaan on vaikuttanut tarkoituksensa mukaisesti. Tähän viittaa sekin, että valitusten määrä hovioikeuksiin on viime vuosina laskenut. Uuden lupajärjestelmän mahdollinen paremmuus tässä mielessä riippuu siten sen asiallisista edellytyksistä ja siitä, miten asianosaiset pystyvät mieltämään ne jo ennakolta.

Mietinnössä käytetään termiä ”jatkokäsittelylupa” aikaisemmin selvitysmiehen mietinnössä käytetyn ja luontevammalta kuulostavan muutoksenhakuluvan sijasta. Kysymys tältä osin on pelkästään mielikuvien luomisesta. Kun mietinnössä asiallisesti ottaen tarkastellaan ja ehdotetaan nyt uudella nimellä, mutta vanhoilla perusteilla, jo aikaisemminkin useasti ehdotettua muutoksenhakulupajärjestelmää, voidaan ehdotusta arvioida ja arvostella samoilla perusteilla kuin aikaisempiakin, hylätyiksi tulleita ehdotuksia hovioikeuksien muutoksenhakulupajärjestelmiksi.  

3. Jatkokäsittelyluvan edellytyksistä riita-asioissa

Ehdotettu jatkokäsittelylupa tarvittaisiin riita-asioissa silloin, kun se, minkä osalta käräjäoikeuden ratkaisu on asianosaiselle vastainen (häviöarvo), koskee vain saamista, ja kysymyksessä oleva rahamäärä ei ole enemmän kuin 10 000 euroa. Oikeudenkäyntikuluja ja käräjäoikeuden ratkaisun jälkeen kertynyttä korkoa ei otettaisi huomioon häviöarvon määrää laskettaessa.

Arvorajaa on perusteltu sillä, että  taloudellisia intressejä koskevien riitojen käsittelemisestä asianosaisille aiheutuvien kustannusten tulisi pysyä kohtuullisina tavoiteltavaan etuun nähden ja ettei yhteiskunnalle tulisi aiheutua kohtuuttomia kustannuksia taloudellisesti vähäisten asioiden käsittelemisestä (miet. s. 64).

Häviöarvo vaikuttaa ensi näkemältä selvärajaiselta ja tarkalta kriteeriltä, mutta sen määrittäminen ei  ole itsestään selvää kaikissa käytännössä esiin tulevissa tilanteissa, kuten esimerkiksi jutuissa, joissa on kysymys toistuvaissuorituksista taikka useista asianosaisista tai vaatimuksista.  Tällaisia tilanteita tarkastellaankin mietinnön perusteluissa (s. 113–117). Ongelmana näiltä osin on kuitenkin se, ettei häviöarvon määrittely ole aina helppoa asianosaisille itselleen, eikä uusi järjestelmä tällöin olekaan heille niin selkeä ja ennalta arvattavissa oleva kuin mihin ehdotetulla lainmuutoksella pyritään. Sinänsä pidän kyllä ehdotettua häviöarvoa tasapuolisempana ja oikeudenmukaisempana lupakriteerinä kuin mahdollista lupaedellytysten kytkemistä kyseisen riidan kannevaatimuksen arvoon.

Lisäksi pelkän rahamääräisen kriteerin painottaminen muutoksenhakuoikeuden perustana on ongelmallista. Usein muutkin kuin taloudelliset näkökohdat ovat tärkeitä asianosaisille, myös riita-asioissa. Lisäksi rahamääräisen saatavan merkitys vaihtelee yksilöittäin ja elämäntilanteittain ja myös asianosaisen varallisuusasema vaikuttaa siihen, kuinka suuri merkitys kyseisellä häviöarvolla on hänelle. Esimerkiksi 20 000 euron riidassa jo 10 000 euron häviöllä on suuri merkitys asianomaiselle, varsinkaan jos hän ei ole saanut edes korvausta kuluistaan, kun taas miljoonan euron riidassa 10 000 euron menettämisellä ei ole enää samaa suhteellista merkitystä.

Häviöarvon asettaminen muutoksenhakuoikeuden edellytykseksi asettaa siten tahtomattaankin muutoksenhakijat eriarvoiseen asemaan. Sen vuoksi riita-asioiden osalta kannattaisi harkita ennemminkin valitusluvan soveltamisalan laajentamista yleiseksi tai niiden perustamista muihin kuin rahamääräisiin kriteereihin. Samalla luvan myöntämisen perusteita voitaisiin tarkentaa ehdotetusta (ks. tästä jälj. kohta 5). Tämä antaisi hovioikeuksille ehdotettua paremmat mahdollisuudet kohdentaa voimavarojaan juuri niihin asioihin, joissa on todellista muutoksenhaun tarvetta. Esimerkiksi Ruotsissa tätä tarkoittava lainmuutos tulee voimaan marraskuun alusta 2008. Samoin Suomen nykyiset seulontakriteerit ovat olleet yleisiä, eivätkä siis perustuneet tiettyihin rahamääräisiin kriteereihin. Eri asia on, että myös yleisessä lupa- tai seulontajärjestelmässä riidan kohteen arvonkin tulee vaikuttaa yhtenä tekijänä arvioitaessa asianosaisen muutoksenhaun ja oikeussuojan tarvetta kyseisessä asiassa.

4. Jatkokäsittelyluvan edellytyksistä rikosasioissa

Rikosasiassa vastaaja tarvitsisi pääsääntöisesti jatkokäsittelyluvan, jos häntä ei ole tuomittu kolmea kuukautta pitempään vankeusrangaistukseen. Virallinen syyttäjä ja asianomistaja tarvitsisivat luvan silloin, kun valitus koskee rikosta, josta ei syytteessä mainittujen seikkojen vallitessa tehtynä ole säädetty ankarampaa rangaistusta kuin sakko tai enintään kaksi vuotta vankeutta.

Näyttää siltä, että lupakynnys on asetettu syyttäjien ja asianomistajien osalta matalammelle kuin syytettyjen osalta, vaikka periaatteessa tilanteen pitäisi olla päinvastoin. Esimerkiksi Ruotsissa valituslupa tarvitaan sellaisissa asioissa, joissa vastaajaa ei ole tuomittu sakkoa ankarampaan rangaistukseen tai hänet on vapautettu sellaista rikosta koskevasta syytteestä, josta säädetty ankarin rangaistus on kuusi kuukautta vankeutta.  Ehdotettua kynnystä tulisi siis laskea syytettyjen osalta tai vaihtoehtoisesti nostaa syyttäjien osalta.  Vaihtoehtoisesti voitaisiin nykyisten seulontasäännösten tapaan säätää mietinnössä ehdotettua yleisempikin lupajärjestelmä, jos luvan myöntämisperusteita samalla täydennettäisiin (ks. tästä seur. 5 kohta). Törkeät rikokset on kuitenkin syytä rajata lupajärjestelmän ulkopuolelle.

5. Luvan myöntämisperusteet ja epäävän lupapäätöksen perusteleminen

Jatkokäsittelylupa on myönnettävä, jos 1) ilmenee aihetta epäillä käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta, 2) lain soveltamisen kannalta muissa samanlaisissa asioissa on tärkeä myöntää asiassa jatkokäsittelylupa tai 3) luvan myöntämiseen on muu painava syy (ehdotettu 25a luvun 10 §:n 1 momentti).

 Mainittuja myöntämisperusteita tulisi täydentää ainakin lisäkohdalla luvan myöntämisestä myös silloin, kun käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta ei ole mahdollista arvioida valituslupaa myöntämättä. Jos tällainen lisäys tehdään 1 momenttiin, niin pykälän 2 momentti tai ainakin sen loppuosa voidaan jättää vastaavasti pois.

Lisäksi 3 kohdassa mainittu ”painava syy” tulisi muuttaa muotoon ”perusteltu syy”.  Jatkokäsittelyluvan saamiselta ei tule vaatia mitään erityistä tai painavaa syytä, vaan lupa tulisi myöntää aina silloin, kun siihen ilmenee perusteltua aihetta.

Jos luvan myöntämisperusteita täydennetään ja tarkennetaan edellä ehdotetulla tavalla, niin luvan soveltamisalaa voitaisiin vastaavasti laajentaa ja siirtyä riita-asioiden osalta myös yleiseen lupamenettelyyn.

Luvan myöntämisperusteiden täydentäminen ja tarkentaminen on tärkeää myös sen vuoksi, että luvun 16 §:ssä epäävän päätöksen perustelujen osalta viitataan 10 §:n 1 momentissa säädettyjen perusteiden tutkimiseen. Ehdotuksen mukainen perusteluvelvollisuus on liian niukka ja huonompi kuin nykyisten seulontaratkaisujen, joiden perustelemattomuutta on niitäkin arvosteltu.

Mietinnössä (s. 79) tehty rinnastus KKO:n valitusluparatkaisuihin on perusteeton, koska hovioikeudet ovat vasta toisen asteen tuomioistuimia, eivätkä siis KKO:n tapaan ennakkopäätöstuomioistuimia. Kun jatkokäsittelylupaa koskevaan päätökseen saisi tavanomaiseen tapaan hakea muutosta KKO:lta, niin myös muutoksenhaun ja KKO:n käsittelyn perustaksi olisi hyvä, jos epäävät luparatkaisut olisivat asianmukaisesti perusteltuja.

6. Pääkäsittelyjen edellytyksistä

 Pääkäsittelyn toimittamisvelvollisuutta todistelun uskottavuustilanteissa (OK 26 luvun 15 §:n 1 momentti) ehdotetaan lievennettäväksi siten, että todistelua ei kuitenkaan tarvitsisi ottaa uudelleen vastaan, jos käräjäoikeuden vastaanottaman näytön arvioinnin oikeellisuudesta ei esitetyn kirjallisen oikeudenkäyntiaineiston perusteella kokonaisuutena arvioiden  voi jäädä mitään varteenotettavaa epäilystä.

Ehdotettu lievennys on perusteltu. Lisäksi lakiin tulisi lisätä säännös siitä, ettei todistajia tarvitse välttämättä kuulla hovioikeudessa uudelleen silloin, kun todistelun uskottavuus voidaan luotettavasti arvioida käräjäoikeudessa tehdyiltä ääni- ja kuvanauhoilta, eikä todistajille ole tarpeen tehdä lisäkysymyksiä. Vastaavia lievennyksiä olen ehdottanut useasti aikaisemminkin. Kyseiset lievennykset olisivat tehtävissä myös nykyisenkaltaisen seulontajärjestelmän vallitessa, eivätkä siis edellytä järjestelmän muuttamista.

7. Ennakkopäätöskysymys ja ennakkopäätösvalitus

 Ehdotettu säännös ennakkopäätösvalituksesta eli ohivalituksesta on perusteltu, ja itsekin olen sellaista jo pitkään ehdotellut. Sen sijaan ennakkopäätöskysymyksen käyttöönottoon liittyy Asko Välimaan  eriävässä mielipiteessä mainittuja periaatteellisia ja käytännöllisiä ongelmia.

Tuomioistuinten sisäisen riippumattomuden vuoksi voidaan katsoa, ettei KKO:n kanta ennakkopäätöskysymyksessä ehdottomasti sitoisi alempia tuomioistuimia sen enempää kuin ennakkopäätökset yleensäkään. Toisaalta kyseisessä tilanteessa asianosaisilla on perusteltu oikeus odottaa, että ainakin käräjäoikeus tulee noudattamaan KKO:n kantaa kysymyksessä, jonka se on itse siirtänyt KKO:n ratkaistavaksi. Käytännössä alemmat tuomioistuimet ovat lähes poikkkeuksetta noudattaneen KKO:n ennakkopäätöksistäkin ilmeneviä oikeusohjeita, joten kyseinen ongelma lienee enemmän teoreettinen kuin käytännöllinen.

8. Lopuksi

Mietinnössä on esitetty useita perusteltuja näkökantoja ja ehdotuksia lain selkeyttämiseksi ja sen toimivuuden lisäämiseksi. Ehdotettu lupajärjestelmä olisi jonkin verran nykyistä seulontaa selkeämpi, mutta ei välttämättä niin paljon kuin mietinnössä annetaan ymmärtää. Eräiltä osin ehdotetut muutokset saattavat merkitä huononnusta nykytilaan varsinkin asianosaisten oikeusturvan kannalta. Sen vuoksi olisin toivonut, että mietinnössä olisi  selvitetty myös mahdollisuudet nykyisen seulontamenettelyn kehittämiseksi ja sovittamiseksi uusittuihin pääkäsittelyjen myöntämisperusteisiin.

Välttämättä muutoksenhakulupa- ja seulontajärjestelmät eivät ole toisensa poissulkevia, vaan ne voisivat myös täydentää toisiaan. Voittaneen asianosaisen ja varsinkin rikosasioissa myös yhteiskunnan edun mukaista on, että selvät asiat ratkaistaan mahdollisimman nopeasti muutoksenhakuasteissa. Ehdotetussa lupajärjestelmässä tähän voitaisiin päästä vain tiettyjen vähäisempien valitusasioiden osalta.

Turussa syyskuun 23 päivänä 2008

Antti Jokela
Turun yliopiston prosessioikeuden professori