RAISKAUSKRIISIKESKUS  TUKINAINEN
/TUKINAINEN RY

LAUSUNTO 
Oikeusministeriö

Selvityksiä ja ohjeita 25/2012
RAISKAUSRIKOSTEN LAINSÄÄDÄNNÖLLISET MUUTOSTARPEET
Arviomuistio

Oikeusministeriö on pyytänyt lausuntoa raiskausrikosten lainsäädännöllisiä muutostarpeita koskevasta arviomuistiosta. Raiskauskriisikeskus Tukinainen esittää lausuntonaan seuraavaa:
SUOSTUMUKSEN PUUTE SEKSUAALIRIKOSTEN LÄHTÖKOHTANA
Jos suostumuksen puute määritellään lainsäädännössä seksuaalirikosten lähtökohdaksi, se edellyttää koko seksuaalirikoksia koskevan rikoslain 20 luvun muuttamista. Uudistus yksinkertaistaisi pykälien sisältöä, ja varmasti sen myötä seksuaalirikosten tunnusmerkistöjä arvioitaisiin ihmisoikeusmyönteisemmin ja nykyaikaisemmin. Tämä edellyttäisi uskoaksemme samalla laajempaa poliisi- ja oikeusviranomaisten koulutusta, ja uudenlaisen ajattelutavan sisäistämistä seksuaalirikosten osalta koko suomalaisessa oikeudenkäytössä. Jos tällaisen kokonaismuutoksen valmistelu tässä vaiheessa hidastaisi arviomuistiossa esitettyjä muita uudistusehdotuksia, ajankohta kokonaisuudistukselle ei ole ehkä paras mahdollinen.
Kysymyksistä suurin tällä hetkellä käytännön työn näkökulmasta ja seksuaalirikosten uhrien kannalta on se, miten vakaviksi eri teot kuten raiskaukset arvioidaan. Ongelma näkyy selkeämmin siinä, että viranomaisten näkökulmasta törkeän raiskauksen tunnusmerkistö täyttyy kovin harvoin, ilman voimakasta fyysistä väkivaltaa tapahtunut raiskaus katsotaan helposti lieväksi raiskaukseksi eivätkä tuomitut rangaistukset anna todellista kuvaa teon vakavuudesta. Uhreille aiheutuvia psyykkisiä tai muita vakavia seurauksia ja tekojen nöyryyttävyyttä myös arvioidaan kovin eri tavoin.  Suostumuksen puuttumista seksuaalirikosten tunnusmerkistötekijänä on pidettävä itsestään selvyytenä, vaikka sitä ei erikseen ole kirjattu tunnusmerkistöihin. Oikea lähtökohta oikeudelliselle arvioinnille on se, että teko on loukannut toisen seksuaalista itsemääräämisoikeutta ja että teko on tehty ilman hänen suostumustaan.
Todisteluun liittyvien seikkojen osalta voidaan pohtia, johtaisivatko uudenlainen ajattelutapa ja uudet tunnusmerkistöt enemmän siihen suuntaan, että epäillyn/syytetyn olisi todistettava, että suostumus oli ja myös se, miten hän suostumuksen oli saanut? Tällä hetkellä asia on päinvastoin. Uhrin puolesta pitää osoittaa, ettei hänen suostumustaan ollut. Käytännössä se tarkoittaa asianomistajan kertomuksen tueksi esitettävää muutakin todistelua, mieluusti väkivallan merkkejä ja lääkärintodistuksia fyysisistä vammoista. Pohjimmiltaan kysymys kaikissa tapauksissa on asianomistajan kertomuksen luotettavuuden arvioinnista.
Ottamatta enemmälti tässä yhteydessä kantaa suostumusta koskevaan keskusteluun ja siihen liittyviin juridisiin seikkoihin, pidämme tärkeänä, että arviomuistiosta antamassamme lausunnossa esitetyt muutokset joka tapauksessa toteutuvat. 
PAKOTTAMINEN  SUKUPUOLIYHTEYTEEN (RL 20 luku 3 §) -  SIIRTÄMINEN RAISKAUSTA KOSKEVAAN PYKÄLÄÄN (RL 20 luku 1 §)
Arviomuistiossa ehdotetaan rikoslain sukupuoliyhteyteen pakottamista (RL 20 luku 3 §) tarkoittavan pykälän siirtämistä raiskauspykälään (RL 20 luku 1 §). Ehdotus on erittäin kannatettava. Raiskausten uhrien yhdenvertaisuuden nimissä muutos olisi hyvä tehdä mahdollisimman pian. Raiskauskriisikeskus Tukinainen on monissa yhteyksissä jo aiemmin ollut tämän lakimuutoksen takana. Ei ole olemassa lievää paritustakaan, lievää ihmiskauppaa tai lievää lapsen seksuaalista hyväksikäyttöä. 
Raiskauskriisikeskuksen käytännön työssä on havaittu vuosien varrella, että sukupuoliyhteyteen pakottamisen eli ns. lievän raiskauksen tunnusmerkistö on käytännössä epäselvä, ja johtaa helposti oikeuskäytännön epäyhtenäisyyteen, ennustamattomuuteen ja uhrien eriarvoiseen asemaan. Pakottamista sukupuoliyhteyteen on sovellettu jopa raiskauksissa, joissa tekijänä on ollut aikuinen ja uhrina alle 16-vuotias lapsi. Pykälää on käytännössä sovellettu myös vakaviin raiskauksiin uhreille aiheutuneista seurauksista välittämättä. 
Pakottaminen sukupuoliyhteyteen on uhreja hämäävä rikosnimike. Se kuulostaa maallikosta paljon vakavammalta rikokselta kuin mitä todellisuudessa lainsäätäjä on sillä tarkoittanut. Raiskauskriisikeskuksen työssä tämän pykälän sisältöä on jouduttu selvittämään erittäin usein raiskausten uhreille. Pakottaminen sukupuoliyhteyteen on lisäksi ns. asianomistajarikos, joka on tuottanut toisinaan ongelmia asian etenemisen suhteen. Kun uhri ei ole vaatinut rangaistusta tekijälle, raiskausta ei ole voitu viedä eteenpäin rikosprosessissa. Uhrin oikeusturva on riippunut siitä, millaisena tekona raiskausta jo alkuvaiheessa on pidetty. Seksuaalirikoksiin liittyy paljon arvostuksia, jotka voivat vaikuttaa teon moitittavuuden arviointiin yksittäistapauksissa uhrien oikeusturvan kannalta ikävin seurauksin.
Ns. lieväksi raiskaukseksi voidaan helposti yksipuolisesti katsoa teot, joissa ei ole käytetty voimakasta fyysistä väkivaltaa. Tunnusmerkistössä mainitaan muun muassa uhkaus eli, jos ”uhkaus on ollut vähäistä”, pakottaminen sukupuoliyhteyteen on mahdollista. Uhkaus ei missään olosuhteissa voi käsityksemme mukaan olla vähäistä, jos tätä termiä käytetään, eikä edes vähäisenä ainakaan hyväksyttävä peruste lieventää tekoa. Esimerkiksi alistuminen, lamaantuminen, pelko, auktoriteettiasema tai teon yllätyksellisyys ovat voineet johtaa siihen, että fyysisen väkivallan merkkejä ei synny uhrin alistuessa raiskaukseen. Jos raiskaukseen liittyy uhkausta, se tulee tulkita raiskauspykälän (RL 20 luku 1 § tai 2 §) mukaisesti. Siten on aivan oikein siirtää sukupuoliyhteyteen pakottamista tarkoittava pykälä raiskausta koskevaan rikoslain 20 luvun 1 §:ään, kuten arviomuistiossa on esitetty. Tätä puoltaa myös vuoden 2011 raiskausta koskeva muutos, jossa aiemmin seksuaalisena hyväksikäyttönä rangaistut teot määritellään nyt raiskauksina.  
Rikoslain 20 luvun 1 §:n sanamuotoa voidaan mielestämme tarkentaa laajentamatta kuitenkaan pykälää liikaa. Olisiko 1. momentti mahdollista kirjoittaa seuraavin lisäyksin: ”Joka pakottaa toisen sukupuoliyhteyteen käyttämällä henkilöön kohdistuvaa väkivaltaa tai uhkaamalla käyttää sellaista väkivaltaa tai muulla tavoin uhkaamalla, on tuomittava raiskauksesta vankeuteen vähintään yhdeksi ja enintään kuudeksi vuodeksi”?  Olisiko estettä hahmotella nykyinen 2. momentti vastaavasti näin: ” Raiskauksesta tuomitaan myös se, joka käyttämällä hyväkseen toisen tiedottomuutta, sairautta, vammaisuutta tai muuta avutonta tilaa, on sukupuoliyhteydessä hänen kanssaan”? Lienee selvää, että edellä mainittujen tilojen hyväksikäyttö sukupuoliyhteyden mahdollistamiseksi on teko, johon ei voi saada pätevää suostumusta. Uhrin puolustuskyvyttömyyttä, kykyä muodostaa tahtoa tai kykyä ilmaista tahtoa ei ole tarpeen arvioida tällaisissa olosuhteissa. Hyväksikäyttö jo käsitteenä ilmaisee toisen osapuolen suostumuksen puutteen. Sukupuoliyhteys  hyväksikäytön kohteen kanssa merkitsee seksuaalisen itsemääräämisoikeuden loukkausta.       
Rangaistusasteikko säilyisi siis ennallaan, ja kattaisi kaikki perusmuotoisiksi määritellyt raiskaukset. Lievää raiskausta ei olisi erikseen, mikä vastaisi enemmän monien raiskausten uhrien ja kansan oikeustajua. Jos kuitenkin lainsäätäjä pitää tärkeänä määritellä lakiin eri rangaistusasteikkoja raiskausta tarkoittavan 1 §:n sisällä, puollamme arviomuistiossa ehdotettua korottamista neljään vuoteen erikseen määritellyissä tapauksissa. 
Perustelumme perustuvat seksuaalirikosten uhrien kanssa tehtyyn käytännön työhön. Pykälien pitäisi avautua ymmärrettävästi ja hyväksyttävästi myös seksuaalirikosten uhreille ja maallikoille. Ehdotettuun lakimuutokseen saattaa sisältyä joitakin teoreettisia ja juridisia näkökohtia, jotka vaativat vielä tarkempaa tutkimista, mutta jotka kuitenkaan eivät liene este nyt esitetylle oikeasuuntaiselle ja pitkään toivotulle lainsäädäntömuutokselle.  
KVALIFIOINTIPERUSTE
Arviomuistiossa esitetään kvalifiointiperusteeksi sukupuoliyhteyden kohdistuminen alle 18-vuotiaaseen, mikä nykyisin katsotaan seksuaaliseksi hyväksikäytöksi (RL 20 luku 5 §). Raiskauskriisikeskus Tukinainen kannattaa ehdotusta. Arviomuistion ehdotus tältä osin on hyväksyttävissä sellaisenaan.
SUKUPUOLIYHTEYDEN MÄÄRITELMÄ
Arviomuistiossa on ehdotettu sukupuoliyhteyden määritelmän muuttamista siten, että se tarkoittaisi myös esineellä tai muulla ruumiinosalla kuin peniksellä tapahtuvan tunkeutumisen peräaukkoon. Jos sukupuoliyhteyden yksityiskohtaista määritelmää pidetään tarpeellisena, ehdotettu lisäys on kannatettava. Käytännön työssä uhrien parissa tämä ongelma on tiedostettu niissä yhteyksissä, joissa kysymys on ollut muustakin vakavasta seksuaalisesta väkivallasta.
VAKAAN TAHDON PYKÄLÄN POISTAMINEN
Syyteoikeutta ja toimenpiteistä luopumista koskevat rikoslain 20 luvun 11 ja 12 §:t on arviomuistiossa ehdotettu kumottaviksi. Ehdotus on viisaasti harkittu. Muutoksen jälkeen kaikki aikuisiinkin kohdistuvat seksuaalirikokset tulevat virallisen syytteen alaisiksi. Asianomistajan ns. vakaa tahto ei voi enää estää syytteen nostamista raiskauksesta.
Etenkin läheisissä suhteissa tapahtuva seksuaalinen väkivalta on voinut jatkua pitkään, mutta uhri on tekijän painostuksesta, uhkailun tai kiristämisen seurauksena perunut rikosilmoituksen ja pyytänyt rikostutkinnan keskeyttämistä tai asian jättämistä syyttämättä. Esimerkkeinä muista vastaavista tilanteista on työsuhteessa tapahtuva seksuaalisen itsemääräämisoikeuden loukkaus tai joukkoraiskaukset. Toisinaan seksuaalirikoksen uhria on jopa saatettu pelotella oikeudenkäynnillä ja kehotettu häntä miettimään asiaa vielä kerran. Näin ovat jopa viranomaiset voineet toimia.
Seksuaalirikosten uhrien kohdalla keskustellaan usein siitä, miten raskas oikeusprosessi on ja miten ehkä juuri siksi pitäisi jättää uhrille mahdollisuus päättää asian etenemisestä. Ja tämän tästä mainitaan seksuaalirikosten yhteydessä, että kysymys on ”intiimeistä asioista”. Lähtökohta on mielestämme täysin virheellinen. Uhrin asemaa oikeusprosessissa täytyy helpottaa käytännön järjestelyin ja asiallisella, kunnioittavalla kohtelulla, mikä ei liene mahdoton tehtävä viranomaisille. Tukea ja apua on saatavissa, ja viranomaisten velvollisuutena on pitää huoli siitä, että seksuaalirikosten uhreille sitä myös järjestyy. Kansainväliset suositukset, puitepäätös uhrin asemasta rikosprosessissa ja tuleva EU-uhridirektiivi sekä YK:ssä valmisteilla oleva yleissopimus muun muassa edellyttävät näitä toimia. Oikeusjärjestelmästä pitää siis luoda sellainen, että uhrit uskaltautuvat oikeusprosessiin oikeuksiensa puolesta. Haavoittuvat uhrit, joita siis seksuaalirikosten uhrit ovat, tarvitsevat erityiskohtelua. Erityisjärjestelyin ja oikeusprosessissa toimivaa henkilökuntaa kouluttamalla inhimillinen kärsimys voidaan välttää. On muistettava, että seksuaalirikosten uhreilla on myös oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, mikä ei toteudu sillä, että oikeusprosessia pyritään kaikin konstein välttämään. 
Pahoinpitelyrikosten osalta ns. oman vakaan tahdon pykälä on jo aiemmin poistettu, joten on senkin vuoksi loogista, että tämä lainkohta poistetaan myös seksuaalirikosten osalta. 
ASIAT, JOITA EI OLE KÄSITELTY ARVIOMUISTIOSSA
Törkeän lapsen seksuaalisen hyväksikäytön minimirangaistus ei ole ilmeisesti kuulunut arviomuistiossa käsiteltäviin asioihin. Rangaistusasteikko tällä hetkellä on vankeutta yhdestä kymmeneen vuotta, siis minimirangaistus on alhaisempi kuin törkeässä raiskauksessa.  Mielestämme minimirangaistus tulisi nostaa kahteen vuoteen muiden törkeiden rikosten kuten törkeän raiskauksen mukaisesti. Rangaistusminimit ilmentävät myös tekojen paheksuttavuutta, ja olisi loogista ja ymmärrettävämpää, jos minimirangaistus vastaisi törkeän raiskauksen tai törkeän pahoinpitelyn rangaistusasteikkoa. Etenkin nyt, kun lähtökohtaisesti aina sukupuoliyhteys lapsen kanssa merkitsee törkeää lapsen seksuaalista hyväksikäyttöä, olisi perusteltua korjata myös tämä epäkohta lainsäädännöstämme. 
Törkeän lapsen seksuaalisen hyväksikäytön osalta on mielestämme turha nykyisen asiantuntemuksen pohjalta enää mainita tunnusmerkistössä esimerkiksi ”rikos on omiaan aiheuttamaan erityistä vahinkoa”. On suorastaan hölmöä arvioida, onko törkeä lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö omiaan aiheuttamaan lapselle erityistä vahinkoa vai ei. Ymmärtääksemme sellaista vaihtoehtoa ei ole, ettei se aiheuttaisi lapselle erityistä vahinkoa. 
Parituksen uhrin aseman osalta on vielä huomattava, että uhrilta puuttuu edelleen asianomistaja-status. Parituksen uhrilla - ellei hän ole sittenkin ihmiskaupan uhri – ei ole oikeutta esimerkiksi vahingonkorvauksiin. Parituksen uhrin oikeuksia olisi jo mielestämme aika pohtia, ja muuttaa lakia tältä osin.
Helsingissä, kesäkuun 21 päivänä 2012
Raiskauskriisikeskus Tukinainen
/Tukinainen ry