Suomen tuomariliitto ry				LAUSUNTO
					19.6.2012

Viite: Oikeusministeriön lainvalmisteluosaston lausuntopyyntö OM 15/41/2011

Lausunto raiskausrikosten lainsäädännöllisiä muutostarpeita koskevasta arviomuistiosta OM 25/2012

1. Aluksi

Rikoslain 20 luvun seksuaalirikoksia koskevat rangaistussäännökset ovat olleet muutosten kohteena viime vuosina useaan otteeseen. Raiskausta (RL 20:1), pakottamista seksuaaliseen tekoon (RL 20:4) ja seksuaalista hyväksikäyttöä (RL 20:5) koskevia rangaistussäännöksiä muutettiin viimeksi 1.6.2011 voimaan tulleella lailla 495/2011. Samanaikaisesti 1.6.2011 tulivat voimaan myös lapsiin kohdistuvia seksuaalirikoksia koskevat rikoslain 20 luvun 6, 7, 7a, 8a, 8b ja 8c §:ien sekä rikoslain 20 luvun 10 §:n määritelmäsäännöksen muutokset (540/2011). Osa näistä muutoksista on johtunut kansainvälisten sopimusten aiheuttamista muutostarpeista, mutta osa muutoksista on tehty kansallisista lähtökohdista. 

Tuomariliiton näkemyksen mukaan tiiviiseen tahtiin tehtävien muutosten ohella tarvitaan seksuaalirikossääntelyn kokonaisvaltaista tarkastelua. Seksuaalirikosten uudistamisen jatkotyössä tulee siten kiinnittää huomiota myös koko seksuaalirikossääntelyn kokonaisuuteen ja tarkastella kaikki muutostarpeet samalla kertaa. Tuomariliitto onkin tässä lausunnossa kiinnittänyt huomiota myös muihin mahdollisiin muutostarpeisiin kuin arviomuistiossa esiin nostettuihin kehitysehdotuksiin. 

2. Raiskausta koskevan sääntelyn muutostarpeet

Seksuaalirikoksia koskevassa keskustelussa on viime vuosina korostettu entistä enemmän sitä, että seksuaalirikoksilla suojellaan henkilön seksuaalista integriteettiä seksuaalisen itsemääräämisoikeuden rinnalla. Tämä seksuaalisen integriteetin korostamiseen johtanut kehitys on seurausta suureksi osaksi kansainvälisestä keskustelusta ja erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisusta M.C. v. Bulgaria 4.12.2003. Arviomuistiossa onkin tarkasteltu raiskausta koskevan kansainvälisen oikeuskäytännön kehitystä (s. 43-46) ja tarkasteltu erityisesti sitä, aiheutuuko tästä kansainvälisestä kehityksestä tarve muuttaa raiskausta koskeva sääntely uhrin suostumuksen puuttumisen varaan vai ei. 

Tuomariliitto toteaa, että nykyisin voimassa oleva raiskausta koskeva sääntely on varsin selkeä eikä ole aiheuttanut merkittäviä tulkintaongelmia. Rangaistussäännöksen 1 momentissa edellytetään tiettyä väkivallan käyttämistä tai sen uhkaa, mutta tuomioistuinkäytännön perusteella uhrilta ei ole edellytetty mitään erityistä vastarintaa. Toiseksi rangaistussäännöksen uudistettu 2 momentti (495/2011) pitää sisällään sellaiset uhriin kohdistuvat sukupuoliyhteydet, joissa uhri ei ole jostain syystä kyennyt ilmaisemaan tahtoaan sukupuoliyhteyteen. Säännöksen 2 momentin tilanteissa raiskaus ei vaadi tekijältään mitään väkivaltaa tai muuta sukupuoliyhteyttä edeltävää aktiivista tekemistä, vaan rangaistavaa on se, että tekijä käyttää hyväkseen uhrin tiedotonta tai avutonta tilaa. Tällöin kysymys on siitä, että sukupuoliyhteys ei ole voinut perustua molemminpuoliseen suostumukseen. 

Tuomariliiton näkemyksen mukaan voimassa oleva raiskausta koskevan rangaistussäännöksen perusratkaisu on syytä säilyttää myös jatkossa eikä Tuomariliitto kannata raiskausrikoksen muuttamista yksin suostumukselle rakentuvan mallin varaan (arviomuistio s. 65 ”Malli 3). Normaalissa aikuisten välisessä seksuaalisessa kanssakäymisessä osapuolten suostumusta ei nimenomaisesti ilmaista, vaan se ilmenee asianosaisten käyttäytymisestä konkludenttisesti. Osapuolten suostumukselle perustuva raiskaussääntelyn malli vaatisi varsin tarkan sääntelyn siitä, milloin kysymys ei ole lähtökohtaisesti uhrin aidosta suostumuksesta. Tässä yhteydessä on syytä kiinnittää huomiota siihen käytännössä varsin usein esiintyvään tilanteeseen, jossa entuudestaan toisiaan tuntemattomat aikuiset ravintolaillan päätteeksi päihtyneenä ovat sukupuoliyhteydessä keskenään. Tällöin suostumusmallissa saatettaisiin joutua hankaliin soveltamistilanteisiin arvioitaessa suostumuksen antamisen edellytyksiä. Syyttäjän olisi näytettävä toteen, että suostumusta ei ole ollut. Uhrin kannalta todistelu kohdistuisi uhrin tekemisiin. Tällä hetkellä voimassa olevan sääntelyn mukaan syyttäjän tulee näyttää se, että tekijä on käyttänyt hyväkseen uhrin kykenemättömyyttä ilmaista tahtoaan. Todistelu kohdistuu lähtökohtaisesti tekijän eikä uhrin tekemisiin. Tuomariliitto katsookin, että arviomuistiossa (s. 63) on aliarvioitu tätä asianomistajan asemaan periaatteellisesti vaikuttavaa asetelmaa. 

Tuomariliitto kannattaa raiskausta koskevan sääntelyn uudistamista arviomuistiossa esitetyn mallin 1 pohjalta (s. 64-65). Jatkokehittämisessä tulee vielä arvioida, voidaanko raiskausta koskevia eri tekotapoja (väkivallalla uhkaamalla tehty sukupuoliyhteys ja tiedottomaan kohdistuva sukupuoliyhteys) erottaa siten, että säännöksestä selvästi erottuu eri momenttien tekotapojen eroavaisuudet. 

3. Raiskausta koskevien tekotapojen piiri

(a) Pakottaminen sukupuoliyhteyteen

Arviomuistion kohdassa 5.2 (s. 67) on käsitelty sitä, onko rikoslain 20 luvun 3 §:ssä rangaistavaksi säädetty pakottaminen sukupuoliyhteyteen syytä yhdistää osaksi raiskausta koskevaa rikoslain 20 luvun 1 §:n sääntelyä ja onko rikoslain 20 luvun 5 §:n seksuaalista hyväksikäyttöä koskevia tekoja syytä sisällyttää raiskausta koskevaan rikoslain 20 luvun 1 §:n sääntelyyn. 

Tuomioistuinkäytännössä rikoslain 20 luvun 3 §:n mukaisen sukupuoliyhteyteen pakottamista koskevan tunnusmerkistön soveltamisessa on epäilemättä tiettyä varovaisuutta. Tämä johtuu osaksi säännöksen sanamuodosta. Säännöksen soveltaminen edellyttää sitä, että tuomioistuimen tulee katsoa raiskauksen tehdyn kokonaisuutena arvostellen lieventävien asianhaarojen vallitessa. Raiskaus on aina lähtökohtaisesti vakava rikos, joten lieventävien asianhaarojen soveltamisala on jäänyt suppeaksi. 

Siirretäänpä sukupuoliyhteyteen pakottamista koskevan sääntelyn sisältö osaksi raiskausta koskevaa sääntelyä tai ei, jatkotyössä rikoslain 20 luvun 3 §:n säännös tulee ottaa joka tapauksessa tarkemman tarkastelun kohteeksi. Tämä johtuu siitä, että säännöksessä ei ole nyt otettu huomioon raiskausta koskevassa sääntelyssä tapahtuneita muutoksia. Raiskausta koskevaa sääntelyä on muutettu muun ohella säätämällä rangaistavaksi tiedottomassa tai avuttomassa tilassa olevan henkilön kanssa tapahtuva sukupuoliyhteys. Tässä samassa yhteydessä rikoslain 20 luvun 3 §:n sisältöä ei ole kuitenkaan arvioitu uudestaan. Pakottamista sukupuoliyhteyteen koskevaa rangaistussäännöstä voitaisiin sanamuodoltaan muuttaa myös siihen suuntaan, että kysymys olisi raiskauksen asemesta pakottamisesta sukupuoliyhteyteen, jos raiskausta ei voitaisi pitää kokonaisuutena arvioiden sillä tavoin vakavana kuin rikoslain 20 luvun 1 §:ssä tarkoitetaan. Tällöin lähtökohtana olisi raiskaus, mutta ryöstösäännöksen (RL 31:1 § 4 mom) tapaan teon arvostelu siirtyisi erityisen siirtosäännöksen perusteella lievempään tunnusmerkistöön, jos raiskaus ei olisi kokonaisuutena arvioiden vakava. 

Tuomariliitto ei pidä kuitenkaan perusteltuna sitä, että rikoslain 20 luvun 3 §:n sisältö siirrettäisiin osaksi raiskausta koskevaa sääntelyä. Tämä johtaisi siihen, että samassa rangaistussäännöksessä olisi useita rangaistusasteikkoja ja sääntelytekniikka muistuttaisi ennen rikoslain kokonaisuudistusta vallinnutta tilannetta. Tuomariliitto katsoo, että rikoslain 20 luvun 3 §:n sisältöä ja mahdollisesti myös rikosnimikettä tulee kehittää, mutta tämä ei edellytä rikoslain 20 luvun 3 §:n sisällön siirtämistä osaksi raiskausta koskevaa rikoslain 20 luvun 1 §:n sääntelyä. 

(b) Seksuaalinen hyväksikäyttö

Arviomuistiossa on myös pohdittu sitä, että rikoslain 20 luvun 5 §:n mukaiset sukupuoliyhteyden sisältävät seksuaalista hyväksikäyttöä koskevat teot siirrettäisiin osaksi raiskausta koskevaa rikoslain 20 luvun 1 §:n sääntelyä (s. 68-70). 

Seksuaalista hyväksikäyttöä koskevissa teoissa on kysymys tekijän asemaansa perustuvasta uhrin taivuttamisesta sukupuoliyhteyteen kanssaan. Tuomariliitto toteaa, että nämä seksuaaliset hyväksikäyttörikokset ovat vakavia rikoksia, mutta luonteeltaan ne eroavat perinteisesti raiskauksina pidetyistä rikoksista. Erityisesti tämä ero korostuu niissä seksuaalista hyväksikäyttöä koskevissa tilanteissa, joissa uhrin tiedostamisessa ja ymmärryksessä ei ole vikaa. Tuomariliitto toteaa, että jatkovalmistelussa tulee huolellisesti pohtia, mitkä seksuaalisen hyväksikäytön tekotavat ovat sellaisia, että ne on syytä sisällyttää raiskausta koskevaan tunnusmerkistöön. Tällainen siirto voisi olla perusteltua rikoslain 20 luvun 5 §:n 1 momentin 2 ja 3 kohdan tilanteissa. Samalla on kuitenkin pidettävä silmällä törkeän raiskauksen kvalifiointiperusteita, joihin on kaavailtu uudeksi kvalifiointiperusteeksi raiskauksen kohdistumista alle 18-vuotiaaseen. Tällöin seksuaalisen hyväksikäyttörikoksen tekotapojen siirtäminen osaksi raiskausta voisi johtaa siihen, että teko täyttäisi samalla törkeän raiskauksen tunnusmerkistön. Näin ollen aikaisemmin teko, jossa rangaistusmaksimi oli 4 vuotta vankeutta, tulee jatkossa arvioitavaksi törkeänä raiskauksena, jonka rangaistusasteikko on vankeutta 2-10 vuotta. Tällainen muutos tulee tehdä vain perusteellisen pohdinnan tuloksena eikä Tuomariliiton näkemyksen mukaan arviomuistiossa ole esitetty tällaiseen muutokseen riittäviä perusteita. 

Tuomariliitto toteaa, että seksuaalisen hyväksikäyttörikoksen tekotapojen siirtäminen osaksi raiskausta koskevaa rangaistussäännöstä tulee jatkossa pohtia perusteellisesti eikä nyt ole esitetty riittäviä perusteita tällaisen muutoksen tekemiseen. 

(c) Raiskauksen rangaistusasteikko

Raiskauksen rangaistusasteikko on vankeutta vähintään 1 vuosi ja enintään 6 vuotta. Arviomuistiossa on päädytty siihen, ettei raiskauksen rangaistusasteikko ole syytä ankaroittaa tai muuttaa muutoinkaan (s. 78- 82). Tuomariliiton näkemyksen mukaan arviomuistiossa esitetyt näkemykset rangaistusasteikosta ovat hyväksyttävät. 

Muiden arviomuistiossa esiin nostettujen tunnusmerkistöjen rangaistusasteikkojen tarkistustarve ratkeaa pitkälti sen perusteella, siirretäänkö tunnusmerkistöjen tekoja osaksi raiskauksen tunnusmerkistöä vai ei. 

4. Törkeä raiskaus

Arviomuistiossa on pohdittu sitä, tulisiko törkeän raiskauksen kvalifiointiperusteisiin lisätä uudeksi ankaroittamisperusteeksi se, että raiskaus kohdistuu alle 18-vuotiaaseen henkilöön (s. 73-76). 

Tuomariliitto toteaa, että raiskauksen kohdistuminen alle 18-vuotiaaseen on epäilemättä paheksuttavaa. Tuomariliiton käsityksen mukaan tämä seikan lisääminen kvalifiointiperusteeksi saattaa johtaa eräisiin tekijän tahallisuuden arvioinnin kannalta hankaliin tilanteisiin. Tekijän tahallisuuden tulee kattaa myös kvalifiointiperusteet ja uhrin ikää koskeva vaatimus kohdistuu teon olosuhteisiin. Muissa kvalifiointiperusteissa on puolestaan kysymys tekijän valitsemasta tekotavasta ja siten erilaisesta kvalifiointiperusteesta kuin uhrin ikä. Esimerkiksi julkisella paikalla tapahtuvassa raiskauksessa, jossa tekijä ja uhri ovat toisilleen entuudestaan tuntemattomia, oikeudenkäynnissä todistelu voi keskittyä yksin tekijän tietoisuuteen uhrin iästä. Tällöin 17-vuotiaan erottaminen esimerkiksi 19-vuotiaasta ei ole erityisen helppoa tehtävä ulkoisista tekijöistä päätellen. Syyte törkeästä raiskauksesta saattaisi siten kaatua tekijän tahallisuuden puuttumisen perusteella. Toki tekijä tuomittaisiin rikoslain 20 luvun 1 §:n mukaisesta raiskauksesta. 

Tuomariliitto ei arviomuistiossa esitetyillä perusteilla näe tarkoituksenmukaiseksi sitä, että törkeää raiskausta koskevaan säännökseen lisättäisiin kvalifiointiperusteeksi raiskauksen kohdistuminen alle 18-vuotiaaseen henkilöön. 

5. Lapsiin kohdistuvat sukupuoliyhteydet

Arviomuistiossa on käsitelty sitä, tulisiko lapsiin kohdistuvat sukupuoliyhteydet säätää rangaistavaksi omassa törkeästä lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä erotetussa rangaistussäännöksessä (s. 70-73). 

Lapseen kohdistuva sukupuoliyhteys on tekotapana erityisen paheksuttava ja lapselle haitallinen. Lapseen kohdistuvaa sukupuoliyhteyttä voidaan pitää tekotapana huomattavasti haitallisempana kuin muita lapseen kohdistuvia seksuaalisia tekoja, kuten esimerkiksi sukuelimen tai tytön rintojen alueen kosketteluja. 

Tällä hetkellä sukupuoliyhteys ale 16-vuotiaan lapsen kanssa tulee arvioitavaksi lähtökohtaisesti törkeänä lapsen seksuaalisena hyväksikäyttönä. Jos tekoon on liittynyt esimerkiksi väkivallalla uhkaamista tai muuta pakkoa, tekoon voidaan soveltaa myös raiskausta koskevaa rangaistussäännöstä. Rikoslain 20 luvun 1 §:n mukaisen raiskauksen rangaistusasteikko on kuitenkin lievempi kuin törkeän lapsen seksuaalisen hyväksikäytön. Usein raiskausta koskevan tunnusmerkistön soveltaminen lapseen kohdistuvassa sukupuoliyhteydessä onkin keinotekoista. Tuomariliiton näkemyksen mukaan tuomioistuinten toiminnan kannalta selvempää olisi, jos lapsiin kohdistuvat sukupuoliyhteyden sisältävät teot säädettäisiin rangaistavaksi omassa rangaistussäännöksessään erikseen törkeästä lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö ja törkeä lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö pitäisivät sisällään muut tekotavat kuin sukupuoliyhteyden. Lapseen kohdistuvaa sukupuoliyhteyttä varten tulisi säätää oma rangaistussäännös, joka käsittäisi vain sukupuoliyhteyden. Perustekomuodossa olisi kysymys siitä, että tekijä on sukupuoliyhteydessä alle 16-vuotiaan kanssa. Perustekomuodon lisäksi tarvittaisiin törkeää tekomuotoa varten oma tunnusmerkistö. Törkeän tekomuodon kvalifiointiperusteet voisivat olla samat kuin rikoslain 20 luvun 7 §:n 2 a-c –kohdissa. Lisäksi niin sanottuja seurustelutapauksia varten tarvitaan rajoitussäännös nykyiseen tapaan. 

Lapseen kohdistuvaa sukupuoliyhteyttä koskeva rangaistussäännös voisi olla nimeltään esimerkiksi ”Lapseen kohdistuva sukupuoliyhteys ja Törkeä lapseen kohdistuva sukupuoliyhteys” tai ”Lapsen raiskaus ja Törkeä lapsen raiskaus”. Rangaistusasteikko perustekomuodossa tulisi olla sama kuin nykyisessä törkeässä lapsen seksuaalisessa hyväksikäytössä eli 1-10 vuotta ja törkeässä tekotavassa esimerkiksi sama kuin törkeässä raiskauksessa eli 2-10 vuotta. Tällöin ei tarvitsisi erikseen soveltaa raiskausta koskevia tunnusmerkistöjä, vaan teon paheksuttavuus tulisi huomioon otetuksi oman säännöksen perusteella. 

6. Määritelmäsäännös

Tuomariliitto kannattaa rikoslain 20 luvun 10 §:n 1 momentin mukaisen sukupuoliyhteyden määritelmän täsmentämistä arviomuistiossa esitetyllä tavoin siten, että myös muulla kuin sukupuolielimellä tapahtuva tunkeutuminen peräaukkoon katsotaan sukupuoliyhteydeksi.  

7. Syyteoikeuden järjestely

Arviomuistiossa on päädytty siihen, että kaikki seksuaalirikokset olisivat virallisen syytteen alaisia ja että toimenpiteistä luopumista koskeva rikoslain 20 luvun 12 § kumottaisiin (s. 88-94). 

Tuomariliitto toteaa, että toimenpiteistä luopumista koskevaa säännöstä on sovellettu pääosin sellaisiin tapauksiin, joissa toimenpiteistä luopumista on voitu pitää perusteltuna. Mitään erityistä ongelmaa ei ole ollut sen suhteen, että syyttäjät olisivat luopuneet toimenpiteistä tilanteissa, joissa asianomistajan tahtoon olisi epäasiallisesti vaikutettu painostamalla tai muilla epäasiallisilla tavoilla. Tähän toimenpiteistä luopumista koskevan säännöksen asianmukaiseen soveltamiseen on ollut vaikuttamassa keskeisesti se, että seksuaalirikosten syyttäjät ovat tehtävään erikoistuneita ja tuntevat säännöksen soveltamiseen liittyvät riskitekijät. 

Vaikka edellä todetuin tavoin oikeuskäytännössä toimenpiteistä luopumista koskevan sääntelyn soveltaminen ei ole aiheuttanut suuria ongelmia, Tuomariliitto pitää arviomuistiossa esitetyillä perusteilla kannatettavana sitä, että sääntelyä syyteoikeuden ja toimenpiteistä luopumisen osalta muutetaan. Tältä osin on kuitenkin huomattava se, että vaikka toimenpiteistä luopumista koskeva säännös kumottaisiin, tapausten päätyminen käräjäoikeuteen ei ole täysin selvää. Usein toimenpiteistä luopuminen on tapahtunut niissä tapauksissa, joissa kysymys on ollut raiskauksena lievimmistä teoista. Näissä ei usein ole muuta todistelua kuin asianosaisten kertomukset. Jos tekijä ja uhri ovat päätyneet teon jälkeen tapahtumista jonkinlaiseen sovintoon, asianomistaja ei välttämättä kerro tapahtumista mitään. Tällöin syyttäjä joutunee tekemään syyttämättäjättämispäätöksen ”ei näyttöä” perusteella. Tilanne voi olla myös se, että asianomistaja ei kerro tapahtumista oikeudenkäynnissä. Tällöin syyksi lukeva tuomio ei voi perustua yksin asianomistajan esitutkinnassa antamaan kertomukseen, jos vastaajalla ei ole ollut mahdollisuutta kysymysten esittämiseen esitutkintavaiheessa. 

8. Muita kehitysehdotuksia

Arviomuistiossa ei ole pohdittu sitä, tulisiko seksuaalirikoksia koskevaa sääntelyä täydentää siltä osin, että kaikista lievimpiä tilanteita varten säädettäisiin oma tunnusmerkistö. Tällaisia lievimpiä tilanteita ovat seksuaalisen häirinnän tyyppiset tilanteet. 

Tässä yhteydessä on syytä mainita, että esimerkiksi Ruotsissa brottsbalkenin 6 luvun 10 §:ssä on rangaistussäännös seksuaalisesta häirinnästä (sexuellt ofredande). Säännöksen mukaan rangaistavaa on, jos tekijä muulla kuin luvussa aikaisemmin säännellyllä tavoin kohdistaa alle 15-vuotiaaseen lapseen seksuaalista koskettelua tai kysymys on lapsen taivuttelusta saada lapsi suorittamaan tai alistumaan sellaisen toimenpiteen kohteeksi, jolla on seksuaalinen sisältö. Koskettelu katsotaan seksuaaliseksi luonteeltaan, jos koskettelulla tyydytetään tekijän seksuaalista viettiä. Rangaistusasteikko tästä teosta on sakko tai enintään kaksi vuotta vankeutta. Edelleen pykälän 2 momentin mukaan sellainen itsensä paljastaminen tai sanoin taikka teoin tapahtuva toimi, joka loukkaa uhrin seksuaalista integriteettiä, tulee arvioitavaksi seksuaalisena häirintänä. Tässä säännöksessä tarkoitetut teot ovat lievempiä kuin 6 luvun 6 §:ssä tarkoitetut seksuaalisten oikeuksien loukkauksena rangaistavat teot. 

Brottsbalkenin 6 luvun 10 §:n 2 momentissa rangaistavaksi säädetty seksuaalinen häirintä koskee lisäksi niin aikuisiin kuin lapsiin kohdistuneita tekoja. Kysymys on uhrin vasten tahtoaan tapahtuvasta alistamisesta näkemään itsensä paljastelua tai sanoin taikka muilla teoilla tapahtuvasta uhrin seksuaalisen intregriteetin loukkaamisesta. Sanoilla tai teoilla tapahtuva seksuaalinen häirintä on pinnallisempaa kuin vakavimmissa seksuaalirikoksissa. Kysymys on esimerkiksi nopeasta ja pinnallisesta vaatteiden päältä tapahtuvasta rintojen alueen koskettelusta, vaatteiden päältä tapahtuvasta takapuolen puristelusta, vaatteiden päältä tapahtuvasta sukupuolielimen alueen nopeasta koskettelusta taikka muusta vastaavasta teosta. 

Esimerkkinä seksuaalisen häirinnän kaltaisesta tilanteesta voisi mainita Korkeimman oikeuden ratkaisussa KKO 2012:14 esillä olleen tilanteen, jossa taksimatkustaja oli puristellut naiskuljettajaa rinnoista ja haaroista. Teko ei nykyisen sääntelyn perusteella täytä mitään seksuaalirikoksen tunnusmerkistöä, joten tekijä tuomittiin pahoinpitelystä. Seksuaalisen häirinnän tunnusmerkistön tulisi kattaa tämänkaltaiset lievimmät seksuaalisen integriteetin loukkaukset. Seksuaalista häirintää koskevan tunnusmerkistön tulisi kattaa myös lievimmät lapsiin kohdistuvat lähinnä seksuaalissävytteisten puheiden tasolla olevat yksittäiset teot, joiden kohdalla lapsen seksuaalisen hyväksikäytön tunnusmerkistö ei vielä täyty. 

9. Lopuksi

Tuomariliitto pitää perusteltuna, että seksuaalirikoksia koskeva rikoslain 20 luvun sääntely otetaan laajemman uudelleen arvioinnin kohteeksi ja että tässä arvioinnissa sääntely pyritään saattamaan vastaamaan nykyisiä käsityksiä niistä teoista, jotka tulee olla rangaistavia. Lainsäädännön uudistaminen ei kuitenkaan yksin riitä. Rikosten uhrien ja epäiltyjen oikeusturvan toteutuminen edellyttää, että seksuaalirikosten tutkinnan, syyteharkinnan ja oikeuskäsittelyn riittävistä resursseista huolehditaan.

Lausunnon valmistelusta ovat vastanneet  käräjätuomari Ilkka Lahtinen ja esittelijäneuvos Timo Ojala. Lausunto on käsitelty Tuomariliiton oikeuspoliittisessa valiokunnassa.