Helsingin käräjäoikeus	LAUSUNTO
Porkkalankatu 13
00180 Helsinki		15.6.2012

OIKEUSMINISTERIÖ

Asia: Lausunto Raiskausrikosten lainsäädännölliset muutostarpeet muistiosta

Viite: Oikeusministeriön lainvalmisteluosaston pyyntö 7.5.2011 OM 15/41/2011

Pyydettynä lausuntona Helsingin käräjäoikeus esittää seuraavaa:

1. Yleisiä kommentteja arviomuistiosta ja seksuaalirikoslainsäädännön uudistamisesta

Muistiossa tarkastellaan raiskauksen määrittelemistä uhrin puuttuvan suostumuksen kautta, minkä tuloksena esitetään mm. pohdittavaksi sukupuoliyhteyden sisältävien tekojen siirtämistä seksuaalisista hyväksikäytöistä raiskauksiksi. Raiskausrikosten tunnusmerkistöä ei kuitenkaan ehdoteta muutettavan suostumukselle rakentuvaan malliin. 

Seksuaalirikoslainsäädännön uudistamiseen liittyvässä keskustelussa on korostunut uhrin seksuaalinen itsemääräämisoikeus, mm. perusteltaessa mitkä teot on määriteltävä raiskauksiksi. Kysymys on osin oikeuspoliittinen. Vaikka kaikki seksuaalirikokset ovat niin fyysisen kuin seksuaalisen itsemääräämisoikeuden loukkauksia, niin perusteltuna ei kuitenkaan voida pitää raiskaus-rikosnimikkeen  liiallista sisällöllistä laajentamista, mikä viime kädessä johtaa siihen, että kaikkia seksuaalirikoksia kutsutaan raiskauksiksi. Rikoksen oikeusjärjestyksen vastainen luonne ja vahingollisuus on mahdollista osoittaa myös nykyisten rikosnimikkeiden avulla niiden rangaistusasteikkoja soveltamalla. 

"Raiskaus" käsitteenä yhdistettäneen yleiskielessä pitkälti ns. puskaraiskauksiin. Optulan raiskausrikoksia koskevasta selvityksestä 13/2012 ilmenevästi kyseinen rikostyyppi on kuitenkin vähemmistönä. Tuomioistuimissa käsiteltävien seksuaalirikosten kirjo ylipäätään on huomattavan laaja, niin tekojen, tapahtumiin osallisten kuin muidenkin olosuhteidenkin puolesta. Tuomioistuimessa käsiteltävät konkreettiset tapaukset sisältävät  myös elementtejä, jotka eivät julkisessa keskustelussa ole esillä. Tuomioistuimen näkökulmasta on korostettava sitä muistiossakin todettua, että pelkkä rikosnimike ei kerro teon yksityiskohdista. 

Tuomioistuinkäsittelyssä seksuaalirikoksiin liittyy lisäksi monia näytön arviointiin liittyviä haasteellisia kysymyksiä, useimmiten nimenomaan koskien (väitettyä) suostumusta ja tahallisuutta.  

Seksuaalirikosten huomattavan moninaisesta luonteesta johtuen on tärkeää, että lainsäädäntö mahdollistaa tuomioistuimelle riittävän liikkumavaran kulloisessa yksittäisessä tapauksessa.  Rikoslain 20 luvun säännöksiä uudistettaessa on myös tärkeää arvioida säännösten suhdetta toisiinsa niin, että säännökset muodostavat johdonmukaisen kokonaisuuden. 

2. Seksuaalisen itsemääräämisoikeuden (suostumuksen) asema seksuaalirikoksissa 

Seksuaalirikosten yhteydessä varsinaisesta suostumusopista ei yleensä puhuta, muistiossa todetusti sen on oikeuskirjallisuudessa katsottu muutoinkin soveltuvan suhteellisen harvoihin rikoksiin. 

Raiskaus tai seksuaalirikokset yleisemminkin määritellään nykyisin erityisesti uhrin seksuaalisen itsemääräämisoikeuden loukkauksiksi, kun ne aikaisemmin nähtiin lähinnä väkivaltarikoksina. Rikoslain 20 luvun 1 §:n 1 momentin raiskauksen tunnusmerkistössä (puuttuvaa) suostumusta ei sinänsä nimenomaisesti mainita, mitä on osin pidetty ongelmallisena ja minkä on katsottu osoittavan raiskauksen edelleenkin nähtävän pääosin väkivaltarikoksena. Seksuaalista itsemääräämisoikeutta on toisaalta korostettu rikoslain 20 luvun uudistamisen yhteydessä niin julkisessa keskustelussa kuin lain esitöissäkin.

Voimassa olevan rikoslain seksuaalirikosten sääntelyssä on sisäänrakennettuna sukupuoliyhteyden tai seksuaalisen teon oikeudettomuus (toisin sanoen uhrin suostumuksen puute, mikäli hän sellaista voi edes pätevästi antaa). Muistiossa esille tuodusti (uhrin) suostumukseen liittyy kiinteästi myös (tekijän) tahallisuusarviointi - ja siihen liittyen myös näyttökysymykset. Tuomioistuimessa rikosoikeudenkäynnin yhtenä elementtinä siten aina on sen arvioiminen, onko ja missä laajuudessa suostumusta seksuaaliseen kanssakäymiseen annettu (tai onko se peruutettu).

Edellä todetun perusteella suostumuksen nimenomainen nostaminen tunnusmerkistöön ei käräjäoikeudenkaan käsityksen mukaan ole tarpeen. Muistiossa todetusti raiskauksen määrittäminen rikoslain 20 luvussa jonkin muistiossa esitetyn  mallin mukaisesti ilman uhrin suostumusta tapahtuvaksi teoksi ei myöskään selkiyttäisi lainsäädäntöä nykyisestä.

3. Raiskaukseksi määriteltävistä teoista

Muistiossa on esitetty raiskaus-rikosnimikkeen sisällöllistä laajentamista ja raiskausrikosten kokoamista yhteen pykälään.

Muistiossa todetusti raiskauksen käsitteeseen tai rikosnimikkeeseen liittyy erityistä paheksuttavuutta osoittava symboliarvo. Toisaalta rikoksesta tuomittavalla rangaistuksella on usein tätäkin suurempi merkitys niin konkreettisen rikostapauksen asianosaisille kuin julkisessa keskustelussakin. Viime kädessä nimenomaan tekijälle tuomittu rangaistus osoittaa, kuinka vahingollisena ja vaarallisena syyksiluettua rikosta on pidettävä.

Rikoslain systematiikassa rikokset on pääosin porrastettu kolmeen eri törkeysluokkaan omina pykälinään, näin myös raiskausrikosten osalta. Muistiossa ei ole esitetty sellaisia syitä, joiden perusteella tätä selkeää ja toimivaa jaottelua myöskään raiskausrikoksen osalta tulisi muuttaa. Muistion kohdassa 5.2.1 esitetyt, jossain määrin kielelliset syyt eivät ole riittävän painavia syitä jo siitäkään syystä, että kielellisesti ja nimikkeenä perustekomuotoa (20 luvun 1 §:n raiskaus) lievempi tekomuoto eli 20 luvun 3 §:n pakottaminen sukupuoliyhteyteen on vakiintunut. Tunnusmerkistön mukaisesti kysymys on raiskauksesta, rikosnimikkeessä käytetty sana "pakottaminen" ilmaisee teon oikeudettomuuden ja rikosnimike muutoinkin kuvaa hyvin tunnusmerkistön mukaisen raiskausrikoksen. Mikäli rikosnimikkeen muutosta tältä osin kuitenkin pidetään perusteltuna, pitää käräjäoikeus joka tapauksessa parempana vaihtoehtona nykyisen rikoslain 20 luvun 3 §:n mukaisen rikoksen säilyttämistä edelleen omassa pykälässään. 

Sisällöllisesti raiskaussäännöksen laajentamista aikaisemmin seksuaalisena hyväksikäyttönä arvioituihin tekoihin, mikäli ne sisältävät sukupuoliyhteyden, on pidettävä jossain määrin ongelmallisena. Tämä koskee myös jo tehtyä rikoslain 20 luvun 1 §:n 2 momentin muutosta (495/2011) ja samassa yhteydessä kumottua rikoslain 20 luvun 5 §:n 2 momenttia. Raiskaussäännös on perusteltua varata vakavimmille seksuaalirikoksille, missä tekijän syyllisyys erityisesti korostuu. Tärkeää on, että käytännössä ilmenevien, luonteeltaan toisistaan huomattavasti poikkeavien tekojen rikosoikeudellisessa arvioinnissa tapaukseen liittyvät yksilölliset piirteet ja olosuhteet voidaan riittävässä määrin ottaa huomioon. Sukupuoliyhteyden rikosoikeudellinen käsite kattaa monia tekotapoja ja sitä ehdotetaan muistiossa edelleen laajennettavaksi. Todetun perusteella ei ole perusteltua pitää  lähtökohtana, että sukupuoliyhteyden sisältävässä rikoksessa on aina kysymys raiskauksesta. Rikollisen teon moitittavuus ja sen sisältämä seksuaalisen itsemääräämisoikeuden loukkaus on otettavissa huomioon myös ja ennen kaikkea rangaistuksen mittaamisen kautta.

Rikosnimikkeellä on merkityksensä  säännökseen sisältyvän rangaistusasteikon myötä, eli mitä tuomioistuin voi rikoksesta tuomita rangaistukseksi. Rangaistusasteikot ovat kuitenkin osin päällekkäisiä, esimerkiksi seksuaalisesta hyväksikäytöstä on mahdollista tuomita rangaistus rangaistusasteikon yläpäästä ja siten ylittää raiskaussäännöksessä asetettu minimi.        

Edellä todetun perusteella ei käräjäoikeuden käsityksen mukaan ole erityisiä perusteita raiskausrikos-säännösten muutoksille. 

4. Lapsiin kohdistuvat seksuaalirikokset

Muistiossa päädytään siihen, ettei rikosnimikkeitä "lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö" ja "törkeä lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö" ole aiheellista korvata esimerkiksi nimikkeellä ”lapsen raiskaus”. Vakiintuneiden nimikkeiden korvaamiselle ei myöskään käräjäoikeuden käsityksen mukaan ole perusteita. 

Edelleenkin alaikäisen seksuaalinen hyväksikäyttö tulisi lisäksi edellytysten täyttyessä rangaistavaksi myös raiskausrikoksena. Jäljempänä käsitelty sukupuoliyhteyden määritelmän muutos lisäisi raiskauksiksi katsottavien rikosten määrää, samoin  mainitulla muutoksella olisi osin vaikutusta hyväksikäyttösäännösten soveltamiseen.  

Muistiossa ehdotetaan rikoslain 20 luvun 2 §:n 1 momentin törkeän raiskauksen kvalifiointiperusteeksi lisättävän teon kohdistuminen alle 18-vuotiaaseen henkilöön (lapseen). Säännökseen muutoin ei ehdoteta asiallisia muutoksia, törkeästä raiskauksesta tuomitseminen edellyttäisi siten jatkossakin raiskauksen katsomista myös kokonaisuutena arvostellen törkeäksi. Erityisen painavia syitä uuden kvalifiointiperusteen lisäämiselle muistiossa ei kuitenkaan esitetä. Käytännössä  muutos voisi johtaa epätyydyttävään tilanteeseen esimerkiksi siinä tapauksessa, että sekä tekijä ja uhri ovat alaikäisiä ja  seurustelevat tai ovat aikaisemmin seurustelleet keskenään. Samoin ongelmalliseksi voisi osoittautua säännöksen suhde rikoslain 20 luvun 6 §:n 2 momentin mukaiseen 16 vuoden suojaikärajaan, onko myöskään lähtökohtaisesti perusteltua arvioida oikeudellisesti eri tavalla teon kohdistuminen 17 ja 18 vuotiaisiin henkilöihin.  

Muistiossa todetusti oikeuskäytännöstä saatavat tiedot tukevat lapsiin kohdistuvien raiskausrikosten vakavaa luonnetta, teon kohdistuminen alaikäiseen on käytännössä lähes aina teon moitittavuutta ja tekijän syyllisyyttä korostava seikka, ja otetaan huomioon rangaistusta ankaroittavana. 

Käräjäoikeuden käsityksen mukaan ehdotetut muutokset eivät parantaisi alaikäisen asemaa verrattuna nykysääntelyyn, mutta voisivat käytännön soveltamistilanteissa joiltain osin olla ongelmallisia.  

5. Sukupuoliyhteyden määritelmä

Raiskaussäännökset määritellään sukupuoliyhteyden sisältävänä tekona. Rikoslain 20 luvun 10 §:n 1 momentin sukupuoliyhteyden määritelmä on varsin laaja ja sinänsä myös sukupuolineutraali. Toisaalta muistiossa todetusti nykyinen määritelmä rajaa osan peräaukkoon kohdistuvista kehoon tunkeutumisista raiskaussäännösten ulkopuolelle: mikäli raiskausrikoksen edellyttämä tunkeutuminen tapahtuu peräaukkoon muutoin kuin sukupuolielimellä, ei kysymys rikosoikeudellisesti voi olla raiskauksesta.    

Yleiskielessä tai ei-oikeustieteellisessä keskustelussa ei sormella tapahtuvaa tunkeutumista naisen sukupuolielimeen välttämättä pidetä sukupuoliyhteytenä. Näin kuitenkin on voimassaolevan rikoslain määritelmäsäännöksen mukaan, määritelmän kaventamista ei liene vakavasti missään esitetty. Sitä vastoin määritelmän laajentamista puoltaa se, että riippumatta siitä onko tunkeutuminen vaginaalinen vai anaalinen, kysymys molemmissa tapauksissa on vakavasta itsemääräämisoikeuden loukkauksesta eikä tekojen toisistaan poikkeavalle rikosoikeudelliselle arvioinnille ole perusteita.  

Oikeuskäytännössä varsin tavanomainen asiaryhmä on  seksuaalirikokset, missä kysymys on homoseksuaalisesta kanssakäymisestä ja joissa em. sukupuoliyhteyden määritelmän vuoksi raiskaussäännökset eivät tule sovellettaviksi. Esimerkiksi tapauksissa missä kysymys on osin vasta seksuaalista(kin) identiteettiä etsiviin nuoriin kohdistuvista suunnitelmallisista rikoksista (nettipedofilia), on vaikea nähdä etteikö esimerkiksi esineellä tapahtunut tunkeutuminen olisi yhtä paheksuttavaa ja uhrin kannalta vahingollista kuin sukupuolielimellä tapahtuva tunkeutuminen. 

Rikoslain 20 luvun sukupuoliyhteyden määritelmän tarkistamista on muistiossa ehdotetusti pidettävä perusteltuna ja myös aiheellisena.  

6. Seksuaalirikosten rangaistukset

Seksuaalirikosten rangaistuskäytäntö varsinkin ns. tyyppitapauksissa on ollut vakiintunutta. Lainsäädännön  muutoksilla rangaistuksiin onkin erityistä vaikutusta silloin kun muutos koskee rangaistusasteikkoa ja erityisesti rangaistuslajia.   

Selvää muistiossa todetusti on, että seksuaalirikosten rangaistuskäytäntöä yleisesti ei voida tarkastella erillisenä muiden rikosten rangaistuskäytännöstä. Myöskään rangaistuksen määräämisessä ei seksuaalirikosten osalta voida noudattaa ”omia sääntöjä” verrattuna muihin rikoksiin. Tähän liittyen julkisessa keskustelussa eniten esille nouseva kysymys on seksuaalirikoksista tuomittavat ehdolliset vankeusrangaistukset. Käytännössä vankeusrangaistuksen ehdollisuus ns. ensikertalaisten osalta riippuu seksuaalirikostenkin kohdalla tuomittavan rangaistuksen pituudesta. 

Muistiossa ehdotetaan nykyisen rikoslain 20 luvun 5 §:n seksuaalisena hyväksikäyttönä rangaistavat asemaa hyväksikäyttäen tehdyt sukupuoliyhteyden sisältävien tekojen arvioimista raiskauksina. Tällöin rangaistukseksi ei enää olisi mahdollista tuomita sakkoa. Muutos sinänsä olisi johdonmukainen viimeaikaiseen raiskausrikoksen määrittelyyn nähden, mutta edellä kohdassa 3 selostetuista syistä sitä ei voida pitää perusteltuna. 

Muistiossa ehdotetaan myös voimassaolevan rikoslain 20 luvun 3 §:n sukupuoliyhteyteen pakottamisen enimmäisrangaistuksen korottamista kolmesta vuodesta neljään vuoteen. Tätä perustellaan ehdotetun raiskaussäännöksen muutokseen liittyvillä johdonmukaisuussyillä sekä rangaistussäännösten soveltamisalaa koskevilla muutoksilla. Säännöksen soveltamisen kannalta enimmäisrangaistuksen pidentämistä ei ole pidettävä erityisen merkityksellisenä: rikoksen vanhentumiseen sillä ei ole vaikutusta ja toisaalta taas vallitsevassa rangaistuskäytännössä sukupuoliyhteyteen pakottamisesta ei käytännössä tällöinkään tuomittane yli kolmen vuoden rangaistuksia. Mikäli raiskausrikoksesta oikeudenmukaiseksi rangaistukseksi arvioidaan yli kolmen vuoden vankeusrangaistus, ei tekoa enää voida katsoa kokonaisuudessaan arvostellen lieventävien asianhaarojen vallitussa tehdyksi,  kysymys on tällöin (perusmuotoisesta) raiskauksesta.   

7. Syyteoikeudesta ja toimenpiteistä luopumisesta

Julkisessa tai oikeustieteellisessä keskustelussa on suostumuskriteeristöön siirtymisen yhteydessä puollettu seksuaalirikosten siirtämistä kokonaan virallisen syytteen alaisiksi. Samaten muistiossa ehdotetaan kumottavaksi syyteoikeutta ja myös toimenpiteistä luopumista koskevat 20 luvun 11 ja 12 §:t. 

Jo rikoslain kokonaisuudistuksen yhteydessä oli voimakasta keskustelua keskustelua asianomistajan tahdon merkityksestä. Tuossa yhteydessä esitetyt, muistiossa tarkemmin esille tuodut näkökohdat, eivät sinänsä ole menettäneet merkitystään. Yksiselitteisenä asianomistajan tahdon sivuuttamista asian käsittelyssä ei siten voida pitää. Sinänsä syyteoikeuden muutos tältä osin olisi nähtävissä osana syyttäjän syyteoikeuden yleistä laajentumista, kuten esimerkiksi lievän pahoinpitelyn osalta.   

Syyteoikeuden muutoksella ei välttämättä olisi suuria käytännön vaikutuksia. Muistiossa todetusti seksuaalirikokset tulevat pääsääntöisesti ilmi uhrin poliisille tekemästä ilmoituksesta. Uhrin tahto saattaa ilmoituksen tekemisen jälkeen muuttua.  Tapauksissa missä näyttönä on asianomistajan kertomus ilman muuta syytettä tukevaa näyttöä ja asianomistaja ilmoituksen tekemisen tai esitutkinnan aloittamisen jälkeen ilmoittaa, ettei halua tulla asiassa kuulluksi, ei asian selvittäminen enemmälti edes esitutkinnassa ole käytännössä mahdollista.  

Riippumatta kuinka syyteoikeutta koskeva kysymys ratkaistaan, niin yksittäiseen seksuaalirikokseen liittyvät erityisolosuhteet puoltavat edelleen 12 §:n mukaista syyttäjän  mahdollisuutta jättää syyte nostamatta. Kaikissa tapauksissa yleinen  tai myöskään asianomistajan etu ei ole asian käsitteleminen tuomioistuimessa. 

Lausunnon on valmistellut käräjätuomari Ismo Räty.

Laamanni	Eero Takkunen