Oikeusministeriölle

    Oikeusministeriö on pyytänyt minulta lausuntoa raiskausrikosten lainsäädännöllisiä muutostarpeita koskevasta arviomuistiosta 25/2012. Lausuntonani esitän kunnioittavasti seuraavaa:

    Aluksi totean, että lausunnon antaminen tämän tyyppisestä muistiosta, johon ei ole sisällytetty täsmällisiä, pykälien muotoon laadittuja säännösmuutosehdotuksia, on tavanomaista hankalampaa. Otan lausunnossani lähtökohdaksi muistion sivun 95 yhteenvedossa esitetyt linjaukset.
    Yleishavaintona totean, että rikosasian vastaajan oikeusturvanäkökohtien pohdinta ei ole muistiossa saanut sen ansaitsemaa käsittelyä. Ei ole sinänsä mitään syytä sympatisoida raiskaajia tai muita seksuaalirikosten tekijöitä, mutta mikäli painotetaan suostumuksen puuttumista raiskausrikosten keskeisenä elementtinä, vastaajan oikeusturvan tarve korostuu huomattavasti nykytilanteeseen verrattuna. Muistion sivulla 64 on kyllä esitetty asiasta tärkeitä näkökohtia.
   Julkisuudessa on aika ajoin käyty keskustelua raiskausrikosten liian alhaiseksi katsotusta rangaistustasosta. Keskustelu viriää yleensä jonkin yksittäistapauksen pohjalta. Asian arvioimista vaikeuttaa se, etteivät ratkaisut ole julkisia, eikä tapausten yksityiskohdista ja rangaistuksen mittaamiseen vaikuttavista seikoista siten ole käytettävissä riittävästi tietoa. Sanotusta huolimatta olen sitä mieltä, että yleisemminkin väkivaltarikosten, joiden yksityiskohdista ja tuomioperusteista on saatavissa tietoa, ja muiden henkilöön kohdistuvien rikosten rangaistustasossa todella on moittimisen aihetta. Väittäisin sen jopa olevan keskeinen syy siihen, että seksuaalirikosten tunnusmerkistöjen uudistamista joudutaan pohtimaan. Jos nykyisten säännösten mukaan tuomittavat rangaistukset olisivat ankarampia, mihin rangaistusasteikot erittäin hyvin antaisivat mahdollisuuden, paine tunnusmerkistöjen muuttamiseen olisi huomattavasti vähäisempi. Syyttävä sormi on siten suunnattava ensisijaisesti tuomioistuimiin. Ne eivät käytä asianmukaisesti sitä valtaa, minkä laki niille suo. Raiskauksen maksimirangaistus on 6 vuotta vankeutta. Käytännön tuomiot eivät ole lähelläkään sitä. Jos rangaistukseksi tuomitaan useita vuosia vankeutta, teko on silloin käytännössä arvioitu törkeäksi raiskaukseksi. Mitä me teelle asteikoilla, joita ei käytetä? Onko tarkoitus harhauttaa ihmiset luulemaan, että rangaistusuhka on todella niin ja niin ankara? 

   Muistion yhteenvedossa on (s. 95) esitetty perustelluimmiksi katsotut muutoslinjaukset. Niistä ensimmäinen on seuraava: 
1.	”Nykyisin rikoslain 20 luvun 3 §:n mukaan sukupuoliyhteyteen pakottamisena rangaistavat teot siirretään rikoslain 20 luvun 1 §:n alle (raiskaus). Tämä tarkoittaa sitä, että nämä kokonaisuutena arvostellen lieventävien asianhaarojen vallitessa tehdyt raiskausrikokset olisivat jatkossa rikosnimikkeeltään ”raiskauksia”.”
    Raiskaus tarkoittaa normaalissa kielenkäytössä sukupuoliyhteyteen pakottamista. Pakottamiseen taas sisältyy normaalin kielenkäytön mukaan väkivaltaa tai uhkaamista, joka voi olla muullakin kuin väkivallalla uhkaamista. En näe riittävää syytä poiketa rikoslaissa tästä normaalista kielenkäytöstä. ”Pakottaminen sukupuoliyhteyteen” on kuitenkin tarpeettoman kaunisteleva ilmaisu. On aivan oikein kutsua asiaa sen oikealla nimellä eli käyttää rikosnimikkeenä raiskausta silloin, kun kyse on sukupuoliyhteyteen pakottamisesta. Näin ollen kannatan RL 20:3:ssa tarkoitettujen tekojen siirtämistä (lieventävien asianhaarojen vallitessa tehtyinä) raiskauksina rangaistaviksi. Itse asiassahan jo nykyinen RL 20:3 määrittelee siitä tarkoitetun rikoksen raiskaukseksi (”Jos raiskaus, huomioon ottaen väkivallan tai uhkauksen vähäisyys taikka muut rikokseen liittyvät seikat, on kokonaisuutena arvostellen lieventävien asianhaarojen vallitessa tehty …”). Kysymys on ollut vain siitä, että haluttu välttää rikosnimikkeen ”lievä raiskaus” käyttämistä, mistä johtuen on poikettu useiden muiden rikostyyppien yhteydessä käytetystä lainsäädäntötekniikasta eli rikosten eri törkeysasteiden sääntelystä tarvittaessa kolmessa erillisessä, mutta kuitenkin samaa perusnimikettä hyödyntävässä tunnusmerkistössä (”tavallinen”, törkeä ja lievä rikos). Erillisen lievemmän rangaistusasteikon muodostaminen RL 20:1:n sisälle merkitsisi sekin tosin tavanomaisesta lainsäädäntötekniikasta poikkeamista, kuten mietinnän sivulla 68 on todettu, mutta en pidä sitä merkittävänä epäkohtana. 
    Se, että raiskaussäännösten alle on lailla 495/2011 siirretty myös teot, joiden tekijä käyttämällä hyväkseen sitä, että toinen tiedottomuuden, sairauden, vammaisuuden, pelkotilan tai muun avuttoman tilan takia on kykenemätön puolustamaan itseään tai muodostamaan tai ilmaisemaan tahtoaan, on sukupuoliyhteydessä hänen kanssaan, vaikkei tekijä ole itse aiheuttanut asianomistajan kyseistä tilaa, on laajentanut raiskaus-nimikkeen käytön normaalista kielenkäytöstä poikkeavaksi. Raiskausrikoksen nimikkeellä on rikoksen erityistä paheksuttavuutta osoittavaa symboliarvoa, kuten muistiossa on (s. 67) todettu. Kääntäen on vastaavasti syytä huomauttaa, ettei raiskauksen/raiskaajan leimaa tulisi lyödä tekoihin/tekijöihin, jotka eivät sitä luonnollisen katsantokannan mukaan ansaitse. – Tätä kantaani tukevat osaksi muistiossa (s. 71-72) esitetyt perustelut sille, että, kuten muistiossa on todettu, ”ei vaikuta perustellulta muuttaa lapsiin kohdistuvien seksuaalirikosten rikosnimikkeitä niin, että sukupuoliyhteyden sisältävät rikoslain 20 luvun 6 tai 7 §:n mukaiset hyväksikäyttörikokset muuttuisivat nimikkeiltään raiskausrikoksiksi”. – Silloin kun tekijä ei ole aiheuttanut toisen tiedotonta tai muuta vastaavaa tilaa, kyse on tosiasiassa nimenomaan tilanteen hyväksi käyttämisestä, joten tekojen aiempi sijoittaminen seksuaalista hyväksikäyttöä koskevaan RL 20:5:een oli johdonmukainen ratkaisu. Tilaisuus tekee varkaan – ja  joskus myös seksuaalirikoksen tekijän!
    
   Toteutettu lainmuutos aiheuttaa myös muistion sivuilla 69-70 kuvattuja RL 20:1.2:n ja 5:n päällekkäisyysongelmia.  Toisena muutosehdotuksena muistion yhteenvedossa on nimittäin esitetty seuraavaa:

    2. ”Nykyisin rikoslain 20 luvun 5 §:n mukaan seksuaalisena hyväksikäyttönä rangaistavat asemaa hyväksikäyttäen tehdyt sukupuoliyhteyden sisältävät teot myös siirretään rikoslain 20 luvun 1 §:n alle raiskauksiksi. Muutos tarkoittaa näiden tekojen siirtymistä ankarampiin rangaistuksiin johtavien rangaistusasteikkojen piiriin.” 
    En kannata tätä ehdotusta. ”Virhettä” ei pidä korjata toisella, normaalin kielenkäytön mukaisia käsitteitä sekoittavalla virheellä. Tosin ei ole aihetta olettaa, että vuonna 2011 tehtyyn raiskaustunnusmerkistön laajennukseen nyt puututtaisiin.

   Raiskausrikoksen tunnusmerkistön kirjoittamisvaihtoehtoja on muistiossa esitelty s. 64 alkaen. Muistiossa on (s. 67) päädytty puoltamaan nykyisen tyyppistä kirjoitustapaa. Olen samalla kannalla. Vaikka en siis kannata ns. välimuotona esiteltyä 2-vaihtoehtoa, sen hylkäämistä koskevissa muistion perusteluissa (s. 66) on huomautettavaa: Perustelujen mukaan ”tällaisesta sääntelytavasta saisi sen kuvan, että suostumuksella tapahtuva paheksuttavaa keinoa käyttäen tehty teko ei olisikaan rangaistava. Tällöin jatkokysymyksenä on, miten esimerkiksi väkivaltaa käyttäen toteutettuun sukupuoliyhteyteen voidaan nyt tarkoitetulla tavalla suostua, kun suostumuksen on oltava annettu vapaaehtoisesti ja vapaasta tahdosta?” On kuitenkin ajateltavissa, että sado-masokismin harrastajien piireissä tapahtuu tekoja, jotka näyttävät täyttävän raiskausrikoksen tunnusmerkistön. Ei liene perusteltua katsoa poikkeuksettomasti, että sellaiseen ei voitaisi antaa pätevää, rangaistavuuden poistavaa suostumusta. 

   Kolmantena muutosehdotuksena muistion yhteenvedossa on esitetty seuraavaa:
3.	”Törkeää raiskausta koskevaa rikoslain 20 luvun 2 §:ää täydennetään niin, että raiskauksen kohdistuminen lapseen (alle 18-vuotiaaseen henkilöön) lisätään teon törkeäksi tekeviin pykälän 1 momentin kvalifiointiperusteisiin. Samalla pykälään tehdään kaksi teknisluonteista muutosta.”
   Raiskauksen kohdistuminen lapseen on muistiossa ehdotetuin tavoin asianmukaista ottaa yhdeksi kvalifiointiperusteeksi.  Kannatan myös muistiossa (s. 76) esitetyin perustein ehdotusta, että tahallisuuden mainitsemisesta RL 20:2.1:n 1 kohdassa luovutaan. Siirrettäessä sukupuoliyhteyteen pakottaminen ehdotetuin tavoin raiskauspykälän yhteyteen on, kuten muistiossa on (s. 76) todettu, tarpeen rajata törkeää raiskausta koskevassa säännöksessä oleva viittaus raiskaukseen niin, ettei säännöksen alaisuuteen nyt siirrettäviksi ehdotettuja tapauksia voida arvioida törkeiksi raiskauksiksi. Sääntely olisi muutoin sisäisesti ristiriitaista.

   Neljäntenä muutosehdotuksen muistion yhteenvedossa on esitetty seuraavaa:
4.	”Sukupuoliyhteyden määritelmää (rikoslain 20 luvun 10 §:n 1 momentti) muutetaan niin, että se käsittää myös esineellä tai muulla ruumiinosalla kuin peniksellä tapahtuvan tunkeutumisen peräaukkoon. Muutos koskisi raiskausrikosten lisäksi niitä muitakin rikoslain 20 luvun säännöksiä, joissa nykyisin käytetään kyseistä määritelmää.”

  Jo nykyisen RL 20:10.1:n sukupuoliyhteyden määritelmän voidaan sanoa olevan käsitteen ns. luonnollista merkitystä laajempi. Muistioon sisällytetyn ehdotuksen mukaan määritelmä etääntyisi siitä edelleen. En pidä tätä asianmukaisena. Olisi ehdottomasti toivottavaa, ettei yleisesti tunnettuja ja käytettyjä käsitteitä määriteltäisi laissa niiden normaalimerkityksestä poikkeavalla tavalla. Sinänsä voidaan olla yhtä mieltä siitä, että myös ehdotuksessa tarkoitetun menettelytavat voivat olla merkitykseltään sukupuoliyhteyteen rinnastuvia. Mielestäni ehdotettua muutosta parempi ratkaisu olisi säätää erillisessä momentissa tyyliin ”Mitä sukupuoliyhteydestä on säädetty, koskee myös…”

   Viidentenä muutosehdotuksen muistion yhteenvedossa on esitetty seuraavaa:
5. ”Lieventävien asianhaarojen vallitessa tehdyn raiskauksen (nykyinen rikoslain 20 luvun 3 §:n mukainen pakottaminen sukupuoliyhteyteen) enimmäisrangaistus korotetaan kolmesta vuodesta neljään vuoteen vankeutta.”

   Muistiossa (s. 82-83) esitetyin perustein kannatan ehdotusta tältä osin.

   Kuudentena muutosehdotuksen muistion yhteenvedossa on esitetty seuraavaa:
6. ”Kumotaan syyteoikeutta ja toimenpiteistä luopumista koskevat rikoslain 20 luvun 11 ja 12 §, jolloin myös kaikki aikuisiin kohdistuvat seksuaalirikokset tulevat virallisen syytteen alaisiksi ja asianomistajan vakaa tahto ei voi enää estää syytteen nostamista raiskauksesta.”

   Olen ensinnäkin samaa mieltä muistiossa (s. 91) esitetyn kanssa siitä, että on vaikeaa löytää perusteluja sille erottelulle, jonka mukaan joidenkin rikosten kohdalla on rajoitettu virallisen syytteen alaisuutta ja joidenkin kohdalla annettu merkitystä uhrin vakaalle tahdolle. Kaikkien RL 20 luvun rikosten muuttamista virallisen normaaliin tapaan virallisen syytteen alaisiksi voidaan perustella myös sillä, että ei ole häpeällistä joutua rikoksen kohteeksi. Jos teko arvioidaan rikokseksi, niin vastuu ja häpeä on nimenomaan rikoksen tekijällä. 
   Sillä, että joidenkin rikosten nykyisestä asianomistajarikos-ominaisuudesta luovuttaisiin, ei kuitenkaan, kuten muistiossa on (s. 92) todettu, ole syytä olettaa olevan kovin suurta käytännön merkitystä, koska asianomistajan tekemä ilmoitus poliisille on useimmiten se tapa, jolla rikos ylipäänsä tulee viranomaisten tietoon. Asianomistajaa voidaan painostaa jo tässä vaiheessa eli olemaan tekemättä ilmoitusta, eikä tilanteessa välttämättä auta se, että rikos on virallisen syytteen alainen. Merkitystä virallisen syytteen alaisuudella voi olla lähinnä sitä kautta, että asianomistaja, joka ei itse haluaisi syystä tai toisesta tehdä rikosilmoitusta, kertoo tapauksesta jollekulle tuttavalleen, joka sitten oma-aloitteisesti ja mahdollisesti jopa kertojan tahdon vastaisesti tekee ilmoituksen. 

          Helsingissä 20.6.2012

           Pekka Viljanen
           rikos- ja prosessioikeuden professori, OTT, VT