OIKEUSMINISTERIÖ
Ylijohtaja Pekka Nurmi
Lainsäädäntöneuvos Janne Kanerva
21.6.2012
AMNESTY INTERNATIONAL SUOMEN OSASTO
Hietaniemenkatu 7 A
00100 Helsinki
P: 09 5860 440		F: 09 5860 4460
E: amnesty@amnesty.fi		W: www.amnesty.fi
Amnestyn Suomen osaston lausunto oikeusministeriön arviointimuistiosta: Raiskausrikosten lainsäädännölliset muutostarpeet (OM 15/41/2011)
Amnestyn Suomen osasto kiittää lausuntomahdollisuudesta. Amnesty International on kampanjoinut vuodesta 2004 naisiin kohdistuvaa väkivaltaa vastaan. Suomessa vaikuttamistyömme on keskittynyt seksuaaliseen väkivaltaan, pari- ja lähisuhdeväkivaltaan sekä ihmiskaupan vastaiseen työhön. 

Arviointimuistiossa on nostettu esiin Amnestyn yhteispohjoismainen Case Closed 2010 yhteenvetoraportti. Sekä ennen että jälkeen kyseisen yhteenvetoraportin julkaisua Amnestyn Suomen osasto on tutkinut rikoslain 20 lukua ja esittänyt suosituksia lainsäädännön kehittämiseksi. Amnesty International on maailman ihmisoikeustilannetta arvioivissa vuosiraporteissaan (Amnesty International Report: The State of The World’s Human Rights) nostanut esille Suomen seksuaalirikoslainsäädännön puutteet kolmena perättäisenä vuonna: 2011, 2010 ja 2009.

1.	Ehdotus RL 20 luvun 11 ja 12 § kumoamisesta

Amnestyn Joku raja! –työvaliokunta on ensimmäistä kertaa ottanut esille vuonna 2005 tiettyjen seksuaalirikosten asianomistajarikosluonteen ongelmallisuuden sekä vaatinut ns. vakaan tahdon poistamista seksuaalirikoksiin liittyen. 
Tapaamisessa 7.8.2007 oikeusministeri Tuija Braxin kanssa esitimme, että RL 20:n luvun 11§ ja 12§ tulisi kumota. Saman vuoden syksynä painotimme seksuaalisen väkivallan vastaisessa kampanjassamme seksuaalirikosten syyteoikeuden (RL 20 luvun 11 ja 12§) muutostarpeita.
Perustelimme näkemyksemme osin niillä argumenteilla, jotka esitetään myös arviointimuistiossa (OM 25/12, jäljempänä arviointimuistiosta puhuttaessa kyse samaisesta). 12 § koskee rikoksia, joiden osalta ”vakaan tahdon” arvioiminen on ongelmallista. Etenkin jos on kyse läheisessä tai tuttavallisessa suhteessa tapahtuneesta seksuaalirikoksesta uhrin tahdon ”vakauden” arvioiminen on vaikeaa, ellei peräti mahdotonta. Uhri saattaa kokea tekijän taholta painostusta ja myös muut – esimerkiksi ystävät ja sukulaiset – voivat suhtautua uhriin syyllistäen, jopa tuomitsevasti. Itse pykälää käytetään hyvin harvoin. 

Amnestyn Suomen osasto on viime vuosina toistuvasti esittänyt, että seksuaalirikosten tulisi olla kaikkinensa virallisen syytteen alaisia. Tässäkin jotkut perusteluistamme ovat samansuuntaisia kuin arviointimuistiossa esitetyt. Amnesty on kannanotoissaan painottanut, että vakavissa rikoksissa vastuu tekijän saattamisesta vastuuseen teostaan tulee olla viranomaisilla. Raiskauksen uhri voi kokea erityisen kuormittavaksi, jos hänen pitää päättää rikosprosessin jatkamisesta. Lisäksi asianomistajarikokset privatisoivat seksuaalista väkivaltaa. 20 luvun 11 ja 12§ pykälien kumoamista perustelee myös se, että raiskausrikosta koskenut syyteoikeuden muutos vuonna 1999 tehosti raiskausten käsittelemistä rikosprosessissa. 
Kansainvälinen ihmisoikeusnormisto tukee seksuaalirikosten asettamista virallisen syytteen alaisuuteen. Muun muassa YK:n yleiskokouksen päätöksessä 52/86 todetaan, että naisiin kohdistuvassa väkivallassa päävastuu syytteen nostamisesta tulee olla syyttäjällä. Näin myös kaikkien seksuaalista itsemääräämisoikeutta sekä seksuaalista koskemattomuutta loukkaavien rikosten tulee olla virallisen syytteen alaisia.

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin (EIT) on tehnyt muutamia ratkaisuja, joissa painotetaan valtion suojeluvelvollisuutta ja valtion velvollisuutta syyttää ja rangaista tehokkaasti kaikissa tapauksissa, joissa on kyse tyypillisesti naisiin kohdistuvasta väkivallasta. Kesällä 2009 tehdyn EIT:n tuomion (Opuz vs Turkki) perusteluissa painotetaan, että mikäli viranomaiset toistuvasti laiminlyövät tyypillisesti naisiin kohdistuvan väkivallan uhreja koskevan suojeluvelvoitteensa, valtio syyllistyy syrjintään sukupuolen perusteella. Samoin EIT:n päätöksessä MC v. Bulgaria painotetaan, että tehokas tutkinta ja syyttäminen ovat valtion vastuulla. 

Kaiken kaikkiaan Amnestyn näkemys on, että seksuaalirikosten, erityisesti raiskausrikosten, seksuaaliseen hyväksikäyttöön liittyvien rikosten ja alaikäisiin kohdistuneiden seksuaalirikosten asianomistajarikosstatus (tai syytteistä luopuminen vakaaseen tahtoon vedoten) on ristiriidassa niin CEDAW-sopimuksen, Pekingin toimintaohjelman, Euroopan ihmisoikeussopimuksen kuin due diligence -periaatteen kanssa.

Lokakuussa 2011 antamassamme taustamuistiossa oikeusministeri Henrikssonille painotimme seksuaalisen itsemääräämisoikeuden suojan vahvistamisen tarvetta. Toimme esille, että seksuaalirikoslainsäädäntöä uudistettaessa on otettava tavoitteeksi myös prosessuaalisen oikeudenmukaisuuden parantaminen. Tämä tarkoittaa muun muassa sitä, että uhria informoidaan prosessin vaiheista, aikataulusta, hänelle kuuluvista palveluista ja hänen oikeuksistaan läpi prosessin. Edellisten lisäksi oikeusviranomaisia, avustajia ja tukihenkilöitä on koulutettava systemaattisesti ja ihmisoikeuslähtöisesti niin traumaattisen kriisin vaikutuksista kuin uhrisensitiivisestä kohtaamisesta. Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen Päivi Honkatukian tutkimuksessa ’Uhrit rikosprosessissa – haavoittuvuus, palvelut ja kohtelu’ (OPTULA 252, 2011) väkivallan uhreille suuri merkitys oli sillä, että yhteiskunta tunnustaa rikoksen tapahtuneen ja asia saadaan päätökseen (s. 110). Tutkimuksen mukaan rikoksen uhri saattoi kokea erityisen huojentavana kuullessaan poliisin arvion siitä, että kyse oli yleisen syytteen alaisesta rikoksesta, eikä rikoksen uhrin tarvinnut tehdä päätöstä rikosvastuun toteuttamisesta. Sen sijaan ne väkivaltarikosten uhrit, joiden tapauksen käsittely ei edennyt rikosprosessissa käräjäoikeuteen saakka, olivat saamaansa kohteluun erityisen tyytymättömiä.
Amnestyn Suomen osasto puoltaa arviointimuistion ehdotusta, joka muuttaa kaikki seksuaalirikokset virallisen syytteen alaisiksi eikä asianomistajan vakaa tahto voisi estää syytteen nostamista raiskauksesta. On tärkeää, että syyteoikeuden muutoksia toteutettaessa tavoitteeksi otetaan myös prosessuaalisen oikeudenmukaisuuden parantaminen, kuten arviointimuistiossa esitetään. 

2.	Sukupuoliyhteyteen pakottamiseksi kutsutun teon siirtäminen RL 20 luvun 1§ yhteyteen, enimmäisrangaistuksen korotus, sukupuoliyhteyden sisältämien, seksuaaliseksi hyväksikäytöksi luokiteltavien tekojen siirtäminen raiskausrikoksiksi, sukupuoliyhteyden määritelmän muutokset sekä alle 18-vuotiaan raiskauksen luokitteminen jatkossa aina törkeäksi raiskaukseksi
Vuonna, 2008, Amnestyn Norjan, Ruotsin, Suomen ja Tanskan osastot julkaisivat Case Closed –raportin (Case Closed– Rape and Human Rights in the Nordic Countries 2008). Amnestyn raportin keskeinen viesti on, että pohjoismaiset yhteiskunnat eivät kylliksi rohkaise uhreja hakemaan oikeutta. Sekä uhrien että rikoksesta epäiltyjen oikeusturvan ja ihmisoikeuksien kannalta olisi välttämätöntä, että yhä useampi raiskaus ilmoitettaisiin poliisille ja että yhä useampi rikosilmoitus johtaisi syytteen nostamiseen ja lopulta oikeudenmukaiseen tuomioon.
Suomea koskien raportti nosti esille raiskausrikosten kriteeristön ja kolmiportaisuuden ongelmat. Tekstissä kiinnitettiin erityisesti huomiota väkivaltapainotuksen ongelmiin uhrien näkökulmasta.  Raportin Suomea koskevassa luvussa esitetään, että väkivaltakriteeristön ylikorostuminen rikosnimikkeen arvioinnissa saattaa johtaa raiskausrikoksen vähättelyyn. Raportissa todetaan, että fyysisen väkivallan määrään ja laatuun keskittyvä seksuaalirikoslainsäädäntö jättää huomiotta uhrin henkisen kärsimyksen. Seksuaalisen itsemääräämisoikeuden loukkaus voi olla vakava, vaikkei teossa olisi käytetty fyysistä väkivaltaa. 
Suomalaiset tutkijat ovat tuoneet esille, että erityisesti parisuhteissa tapahtuneissa seksuaalirikoksissa saatetaan esimerkiksi raiskaus katsoa rikostutkinnassa ja syyteharkinnassa sukupuoliyhteyteen pakottamiseksi.  Kuten arviointimuistiossakin todetaan, OPTULA selvityksessä vuodelta 2004 todetaan, että vaikka seksuaalirikoksista annetut rangaistukset ovat jokseenkin yhtä ankaria eri puolilla maata, on eroja siinä, miten kulloiseenkin rikosnimikkeeseen päädyttiin, miten tunnusmerkistöjä sovellettiin ja millaisten päättelyketjujen kautta lopputuloksiin tultiin. 
Case Closed -raportissa (2008) esitetään myös vaatimus sukupuoliyhteyden määritelmän muuttamiseksi sekä seksuaalisen hyväksikäytön ja raiskauksen määrittelyerojen uudelleen arvioimiseksi. Amnesty toteaa raportissa Suomen osalta, että rangaistusasteikon tulee olla suhteessa rikokseen. 
Raportin julkaisun yhteydessä olimme laajasti yhteydessä eri viranomaisiin ja poliitikkoihin, ja toimme esille raportissa esitetyt suositukset Suomen hallitukselle. 
Vuonna 2010 lähestyimme oikeusministeri Braxia kirjeellä, jossa vaadimme arviointia raiskausrikosten törkeysluokituksen toimivuudesta, sukupuoliyhteyteen pakottamisen ja muiden seksuaalirikosten soveltuvuudesta asianomistajarikoksiksi, sekä raiskauksen ja puolustuskyvyttömän henkilön seksuaalisen hyväksikäytön määritelmäerottelun mielekkyyttä ihmisoikeusnäkökulmasta. Totesimme kirjeessämme, että on myös vakavasti pohdittava ovatko seksuaalirikoksista säädetyt rangaistusasteikot oikeassa suhteessa tekojen moitittavuuteen. Arviointimuistiossa esitetään korjauksia juuri näihin epäkohtiin.  

Muistiossa ehdotettu lapsen (eli alle 18-vuotiaaseen) raiskauksen määritteleminen törkeäksi on myös merkittävä lainsäädännöllinen parannus. Törkeyden kvalifiointiperusteisiin olisi hyvä sisällyttää myös muita, uhrin kannalta merkittäviä, olosuhteita.  
Arvioitaessa rikoksen törkeyttä olisi otettava huomioon myös tekijän ja uhrin välinen läheinen suhde. Tämä on nykyisen lainsäädäntökehityksen valossa perusteltua. Kun lähisuhteessa tapahtuvat lievätkin pahoinpitelyt muuttuivat virallisen syytteen alaisiksi, yksi perustelu tälle oli se, että läheisissä suhteissa tapahtuva väkivalta on usein luonteeltaan prosessina etenevää, raaistuvaa. Tällöin lievempiinkin  rikoksiin puuttumisen on tapahduttava varhaisessa vaiheessa. Toinen perustelu oli lähisuhteissa tapahtuvan väkivallan selkeä tuomitseminen. Muutoksella haluttiin kirkastaa lähisuhdeväkivallan rikosluonnetta ja vähentää väkivallan privatisoimista yhteiskunnassa ja perheissä.  Yksityisen ja julkisen rajan hälventäminen olisi suotavaa myös raiskausrikoslainsäädännön yhteydessä. Läheinen suhde raiskauksen törkeän muodon määritelmässä toteuttaisi tämän tavoitteen. 
Vielä 2000-luvulla käräjäoikeuksissa tehdään päätöksiä, joissa raiskausrikoksen lieventämisperusteena käytetään uhrin ja tekijän läheistä suhdetta. Juuri tällaisista raiskauksista ilmoittaminen on kuitenkin naiselle erityisen vaikeaa. Näkemys parisuhteesta rikosvastuuta lieventävänä tekijänä ei ole yllätys. Viranomaisten on sitä vaikeampaa tunnistaa raiskauksia, mitä läheisemmässä suhteessa tekijä ja uhri ovat. Kyse ei ole ainoastaan viranomaisten asenteesta: Amnestyn Suomen osasto ja Lapin yliopisto toteuttivat alkuvuonna 2010 mielipidekyselyn, jossa kysyttiin 1640:ltä suomalaiselta muun muassa sitä, mitkä seikat heidän mielestään lieventävät tekijän vastuuta raiskauksen yhteydessä. Kysymyksiin vastanneista miehistä 20 % ajatteli vakituisen suhteen naisen kanssa olevan lieventävä asianhaara, naisista näin ajatteli 13 %.
Lukuisat ihmisoikeusnormit ja sopimukset painottavat, että rikoksen tekijän ja uhrin suhde ei saa lieventää tuomiota tai johtaa lievempien rikosnimikkeiden valintaan, koska tämä asettaa kaikki lähisuhteissaan väkivaltaa tai väkivallan uhkaa kokeneet eriarvoiseen asemaan suhteessa muunlaisissa olosuhteissa rikoksen uhreiksi joutuneihin. Sen sijaan tiedetään, että lähisuhteissa tapahtuva seksuaalinen väkivalta on uhrille erittäin traumatisoivaa, etenkin toistuessaan. Myös teon toistuminen olisi otettava raiskauksen törkeyttä arvioitaessa huomioon.
Muistiossa ehdotetut muutokset korjaisivat epäkohtia, joihin Amnesty on kiinnittänyt huomiota lukuisissa eri lausunnoissa, raporteissa ja muissa julkisissa kannanotoissa viime vuosien aikana. Amnestyn Suomen osasto lämpimästi kannattaa arviointimuistiossa esitettyjä ehdotuksia. 

3.	Suostumuksen puute raiskauksen määrittelyssä

7.8.2007 tapaamisella esitimme silloiselle oikeusministeri Braxille myös seuraavan kysymyksen: ”Tulisiko RL 20 lukua muuttaa siten, että seksuaalirikosten, erityisesti raiskauksen, määritelmässä painotettaisiin suostumuksen puuttumista?”.  Tuon kysymyksen esittämisen jälkeen Amnestyn Suomen osasto on tehnyt sinnikästä vaikuttamistyötä, jotta suostumuskriteeristö sisällytettäisiin raiskauksen määritelmään. Huolimatta siitä, että lainsäädäntöneuvos Kanervan laatimassa arviointimuistiossa ei suostumuskriteeristön sisällyttämistä raiskauksen määritelmään suositeta, Amnesty katsoo, että suostumuskriteerin kirjaaminen itse lakiin olisi merkittävä parannus, joka muuttaisi kansallista lainsäädäntöämme paremmin ihmisoikeusnormeja ja –suuntaviivoja vastaavaksi. 

Arviointimuistiossa tutkitaan suostumuskriteeristöä kansainvälisten ihmisoikeussopimusten ja -velvoitteiden kautta. Tässä lausunnossa ei ole mielekästä käydä läpi arviointimuistiossa käsiteltyä kansainvälistä kehitystä, vaikka Amnestyn tulkinnat jossain määrin poikkeavat muistion kirjoittajan esittämistä. Vastineena kansainvälistä kehitystä koskevaan muistion osaan lausunnon liitteenä on Amnestyn kansainvälisen sihteeristön julkaisema raportti (Kansainvälisen oikeuden ja ihmisoikeusnormien käytöstä kansainvälisessä rikostuomioistuimessa liittyen raiskaukseen ja seksuaaliseen väkivaltaan, AI index IOR 53/001/2011).
Amnesty pitää valitettavana, että arviointimuistioon ei ole liitetty huomioita naisten oikeuksien sopimuksesta (CEDAW) tai Pekingin toimintaohjelmasta, tai muista erityisesti naisiin ja seksuaaliseen väkivaltaan liittyvistä YK:n turvaneuvoston päätöksistä (esim. päätökset 1325, 1888, 1889 jne). Myös näissä ihmisoikeusinstrumenteissa on materiaalia, jota olisi voinut hyödyntää arvioitaessa suostumuksen puutteen merkitystä raiskausrikoksen määrittelyn yhteydessä. Myös naisten oikeuksia valvova CEDAW –komitea on tehnyt suostumuskriteeristöön liittyen ratkaisun (Karen Tayag Vertido v Philippines, 2010): 
CEDAW Committee recommended that states should:
Remove  any requirement in the legislation that sexual assault be committed by force or violence, and any requirement of proof of penetration, and minimize secondary victimization of the complainant/survivor in proceedings by enacting a definition of sexual assault that either:
- requires the existence of “unequivocal and voluntary agreement” and requiring proof by the accused of steps taken to ascertain whether the complainant/survivor was consenting; or
- requires that the act take place in “coercive circumstances” and includes a broad range of coercive circumstances.”	
CEDAW-komitean ratkaisu ei koske yksinomaan raiskausta, vaan mitä tahansa seksuaalista ”pahoinpitelyä” (assault) tai loukkausta. 

Tällä hetkellä raiskausrikoksia koskevan lainsäädännön lähtökohtana on, että tekijä käyttää väkivaltaa tai sen uhkaa pakottaessaan toisen sukupuoliyhteyteen. Tunnusmerkistössä ei mainita raiskauksen uhrin suostumuksen puutetta, vaan lain lähtökohtana on, että tekijä käyttää väkivaltaa. Oikeushistorioitsija Satu Lidmanin mukaan rikoslain 20.luvun raiskauksen tunnusmerkistö on sulattanut itseensä ikivanhan käsityksen siitä, että uhrin on kehollaan, fyysisen väkivallan merkeillä todistettava väkivallasta. Tämä on ongelmallista etenkin silloin, kun kyse on parisuhteessa tapahtuneesta, entisen puolison toteuttamasta tai yksityisessä tilassa usean henkilön toteuttamasta raiskauksesta.
Seksuaalinen väkivalta ja raiskaus parisuhteessa on laajan kansainvälisen ja suomalaisenkin tutkimuksen mukaan osa parisuhdeväkivallan jatkumoa. Kun toistuva väkivalta ja väkivallan pelko värittää ihmissuhdetta, kyse on alistavan vallankäytön syklistä, joka tuottama pelkotila murentaa ihmisen kyvyn harjoittaa itsemääräämisoikeuttaan ja seksuaalioikeuksiaan. Tällaisissa tilanteissa pelkkä väkivallan uhka saattaa riittää naisen tahdon murtamiseen, sillä tilanne on jo muutenkin uhrille niin pelottava. 
Seksuaalista itsemääräämisoikeutta vastaan on loukattu jo silloin, kun suostumus kanssakäymiseen puuttuu, tai jos vallitsevat olosuhteet pakottavat uhrin suostumaan seksuaalisiin tekoihin.  Jos seksiin suostumisella yritetään välttää pahoinpitely, seksuaalinen nöyryytys tai muu uhrille pelkoa aiheuttava teko, ei kyse ole aidosta suostumuksesta.
Tästä näkökulmasta suostumuksen puuttumisen ottaminen laissa yhdeksi raiskausta määrittäväksi kriteeriksi parantaisi rikoksen uhrin asemaa. Tällöin myös lain tasolla tuotaisiin selkeästi ymmärrys sen puolesta, että uhrin tahdon murtaminen onnistuu usein ilman fyysisen väkivallan käyttämistä. 
Jos suostumus nostettaisiin perustunnusmerkistön keskeiseksi kriteeriksi, tekijän väkivallan käyttämisellä voisi edelleen olla merkitystä teon törkeysarvostelussa ja rangaistuksen mittaamisessa.
Amnesty pitää tärkeänä, että raiskausrikoksia koskevaa lainsäädäntöä uudistettaessa suostumuksen puute nostetaan rikosten määrittelyyn. Suostumuskriteeristön sisällyttäminen vaatii lisäksi tarkkaan punnitut perustelut sille, missä olosuhteissa aito ja vapaaehtoinen suostumus on mahdollista antaa. 

4.	Lopuksi

Vuonna 2010 poliisi määritti 10,4 % raiskausrikosilmoituksista “ei rikoksiksi”, mikä on huomattavan suuri määrä. Raiskauksista tehdään myös varsin paljon syyttämättä jättämisiä. Käräjäoikeuksissa syytteiden hylkääminen seksuaalirikoksissa on edelleen huolestuttavan yleistä. Kaikki tämä vahvistaa näkemystä, että raiskauksen uhrien oikeusturvaa tulisi vahvistaa. 
Amnesty on omissa lausunnoissaan toivonut koulutusta niin poliisille, syyttäjille kuin tuomareillekin. Case Closed –raportissa suositeltiin erillistä monitorointimekanismia, joka tekisi rikosprosessin läpinäkyvämmäksi ja siten parantaisi niin uhrien kuin epäiltyjenkin oikeusturvaa. Myös näitä  toimenpiteitä on edistettävä lainsäädäntöuudistusten ohella. 
Raiskausrikokset kohdistuvat hyvin suuressa määrin tyttöihin ja naisiin. Arviointimuistiossa esitetyt, kannatettavat muutosehdotukset, parantavat myös poikien, miesten ja sukupuolivähemmistöihin kuuluvien ihmisten seksuaalisen itsemääräämisoikeuden suojaa. Toivomme, että muistiossa ehdotetut toimenpiteet toteutuvat ripeällä aikataululla. 

Yhteistyöterveisin

Pia Puu Oksanen
Sukupuoleen ja seksuaalisuuteen perustuvan syrjinnän asiantuntija
Amnestyn Suomen osasto ry

Yhteydet:
tel. +35840 833 11 40
email: pia.oksanen@amnesty.fi

LIITTEET: Amnesty International 2011: Rape and Sexual Violence. Human Rights Law and Standards in the International Criminal Court. Index: IOR 53/001/2011.