Tuula Linna					7.7.2017
prosessioikeuden professori
Lapin yliopisto

Oikeusministeriölle
Lausunto mietinnöstä Ulosottoon liittyvien työllistymisen kannustinloukkujen purkaminen
MIETINTÖJÄ JA LAUSUNTOJA 38/2017

Pyydettynä lausuntona kunnioittaen totean seuraavaa.

1. Yleistä
Mietintö on laadukasta lainvalmistelutyötä. Erityisen ilahduttavaa on, että mukana on havainnollistavaa grafiikkaa eri vaihtoehtojen kannustinvaikutuksista ja seurauksista. Lukija pystyy hyvin näkemään sen, mikä vaikutus eri vaihtoehdoilla on, ei vain sanallisesti vaan myös numeerisesti.
Mietinnössä on hyvin otettu kokonaisuus haltuun ja nähty esimerkiksi se, mikä vaikutus ulosottokelvottomuudella on kuluttajan mahdollisuuteen saada rahoitusta, kuten hankkia kulutushyödykkeitä osamaksukaupalla. Kuluttajalla, joka tulojensa perusteella jää ulosottoperinnän ulkopuolelle, on vääjäämättä olennaisesti heikommat mahdollisuudet rahoituksen saamiseen samalla korko- ja muulla kustannustasolla kuin muilla kuluttajilla.
Tosin eräs kokonaisarvioon vaikuttava seikka on jäänyt vähälle huomiolle. Se on uudistuksen vaikutus toimeentulotukimenoihin. Esityksessä kyllä tarkastellaan toimeentulotukea ja työllistymisen vähentävää vaikutusta toimeentulotukimenoihin, mutta ei toimeentulotukimenojen suhdetta siihen vaihtoehtoon, että suojaosuutta korotettaisiin.
Esityksen mukaan suojaosuuden korottaminen johtaisi 90–95 miljoonan euron menetyksiin vuosittain, josta 40–43 miljoonaa kohdistuisi julkisvelkojiin. Viimeksi mainitun luvun osalta nettomenetys olisi edellyttänyt sen huomioon ottamista, vähentäisikö suojaosuuden korottaminen viimesijaista sosiaalietuutta eli toimeentulotuen tarvetta. Pitäisi siis arvioida, kuinka suuri osa toimeentulomenoista johtuu yksinomaan tai keskeisesti ulosotosta.
Joka tapauksessa yksityisvelkojille aiheutuva 50–52 miljoonan euron menetys on niin huomattava, että voidaan puhua valtion velvollisuudesta ylläpitää riittävän tehokasta ulosottolaitosta velkojien saatavien perimiseksi omaisuuden suojankin näkökulmasta. Lisäksi noin huomattavalla kertymälaskulla on olennainen merkitys myös niin sanottujen heikkojen velkojaryhmien, kuten elatusapua saavien lasten, rikoksen uhrien ja muiden korvausvelkojien sekä takaajien kannalta. Kannattaa huomata, että pankit ja muut institutionaaliset velkojat usein ovat suojanneet saatavansa vakuudella, mutta etuoikeudettomat (pien)velkojat ovat sen varassa, mitä ulosotosta kertyy. Jos riittävään työllisyysvaikutukseen päästään muilla keinoilla, valtiovallalla ei ole perusteita aiheuttaa noin 50 miljoonan euron tappiota yksityisille velkojille. 
Olen sitä mieltä, että ehdotuksessa on tasapainoisella tavalla sekä kannustettu työllisyyteen että turvattu velkojien kertymien säilyminen suunnilleen nykytasolla. Mietinnön ehdotukset ovat siten hyväksyttäviä ja perusteltuja. Seuraavassa ainoastaan joitakin yksityiskohtia koskevia huomioita.
2. Ulosottokaaren 2 luvun 24 §
Ehdotettu muutos on itse asiassa välttämätön korjaus nykytilaan. Säännös olisi tullut ottaa lakiin jo siinä yhteydessä, kun vanhentumislakiin lisättiin 13 a §.
Tosin voidaan kysyä, onko säännöksen oikea paikka ulosottokaaressa vai vanhentumislaissa. Ehkä voidaan puoltaa ulosottokaarta sijaintipaikkana, koska mainittuun vanhentumislain pykälään on viittaus myös UK 2 luvun 1 §:n 2 momentissa. Samaten pykälä mainitaan UK 2:26:n 1 ja 3 momentissa sekä 27 §:n 2 momentissa.
Varmuuden vuoksi olisi kuitenkin syytä ottaa viittaussäännös vanhentumislain 13 a §:ään. Nykyisistä vanhentumislain 13 a §:n viittauksista mikään ei nähdäkseni kata UK 2:24:ää.
Erikseen tulee myös miettiä siirtymäsäännös tämän muutoksen kohdalla.
3. Ulosottokaaren 4 luvun 51 a §
On selkeä ratkaisu irrottaa ehdotettu säännös nykyisestä luvun 51 §:stä omaksi pykäläkseen.
Mielestäni tulisi vielä harkita, pitäisikö 1 momenttiin kuitenkin ottaa aikaraja sille, milloin vähintään 258 päivää (työttömyysetuutta) lasketaan. Muuten voi käydä niin, että velallinen on ollut pääosin työssä, mutta on esimerkiksi edeltävän viiden vuoden aikana saanut mainitun määrän työttömyystukipäiviä. Olisi perusteltua rajata mainittu määrä esimerkiksi edeltävään kahteen vuoteen.
Pykälän 2 momentissa ei ole ilmaisua siitä, että on kuitenkin tarkoitettu kohtuullisen pitkäaikaista työttömyyttä. Voitaisiin vielä harkita, tulisiko alarajaksi kuitenkin ottaa esimerkiksi 129 päivää edeltävän kahden vuoden aikana. Muutoin on pelättävissä, että ulosottomiehille tulee paljon turhia hakemuksia parin kuukauden työttömyyden perusteella.
Pykälän 2 momentin kohdalla on todettu, ettei lykkäysaikaa lueta mukaan 52 §:ssä tarkoitettuun vapaakuukausiin oikeuttavaan aikaan. Onko tarkoitus, että pykälän 1 momentin mukainen lykkäys otetaan huomioon ja se siis lasketaan mukaan vapaakuukausiin oikeuttavaan aikaan? On selkeintä, että kumpikin momentti ”käyttäytyy” samalla tavalla vapaakuukausiin nähden. Mielestäni työllistymisvaikutusta voidaan tehostaa niin, että lykkäysaika otetaan aina mukaan vapaakuukausiin oikeuttavaan aikaan. Näin vapaakuukauden saaminen kohtuullisen nopeasti vaikuttaa osaltaan samaan suuntaan uudistuksen tavoitteiden kanssa.
Joka tapauksessa lakiin kaivataan selkeä säännös 51 a §:n suhteesta vapaakuukausiin. Pelkkä e contrario -päätelmä UK 4:53.2:sta ei ole riittävä. On hyvä muistaa, että puheena olevat säännökset ovat juuri niitä pykäliä, jotka velallisia eniten kiinnostavat. Niinpä niiden tulisi olla mahdollisimman ”lukijaystävällisiä” myös maallikoille.
Vielä voidaan kysyä, sovelletaanko säännöstä myös siihen tilanteeseen, että eläkkeellä oleva velallinen menee töihin. Vaikka aktiivityöelämän ohittaneiden kohdalla ei ole kovin luontevaa puhua ”työllistymisestä”, on asia hyvä jollakin tapaa todeta, koska eläkeläisten työssäkäynti on tiettävästi melko yleistä.
Kun ulosmittauksen lykkäystä laajennetaan muiden kohdalla, jäävät elatusvelvolliset entiseen asemaan, toisin sanoen lykkäys voidaan antaa vain painavasta syystä. Ero eri velallisryhmien välillä siten kasvaa, mutta toisaalta lapsen tarpeet eivät voi odottaa, joten ehdotusta voidaan pitää perusteltuna.
4. Siirtymäsäännökset
Voimaantulosäännöksen lisäksi tulisi uhrata muutama ajatus siirtymäsäännöksille (ks. etenkin vanhentumista koskeva säännös).
5. Erottamisetua koskeva asetuksen muutos
On erinomaista, että erottamisetua koskevia euromääriä korotetaan. Ne ovat olleet jo pitkään jälkeen jääneitä. Se, että velallinen saa pitää itsellään ”työssäkäyntiautona” aina 5 000 euron arvoisen auton ja erityisestä syystä 7 000 euron arvoisen auton edesauttaa uudistuksen tavoitteiden toteutumista. Velallinen voi mennä töihin luottamalla siihen, että voi hankkia itselleen kohtuullisen luotettavan auton työmatkoja tai lapsen päiväkotiin viemistä varten. Itse asiassa mielestäni korotusvaraa olisi enemmänkin, esimerkiksi 6 000 euroa ja 9 000 euroa.