Oikeusministeriölle

OIKEUDENHOIDON UUDISTAMISOHJELMA VUOSILLE 2013-2025

Pyydettynä lausuntona uudistamisohjelmasta esitän seuraavaa:

Tuomioistuinlinjojen yhdistäminen (ehdotukset 7 ja 8)

Uudistamisohjelman ongelmaksi lienee luettava ainakin se, että siinä on sekaisin hyvin suuria ja hyvin pieniä asioita. Ensimmäiseen kategoriaan kuuluu kahden tuomioistuinlinjan yhdistäminen, tarkkaan ottaen sen tarpeellisuuden ja toteuttamisen selvittäminen. Tavoitteena se on mitä kannatettavin. Kahta tuomioistuinlinjaa, yleistä lainkäyttöä ja hallintolainkäyttöä, on vaikea perustella. Oikeusvertailevasti se on jo varsin harvinainen; lähinnä vain Suomi ja Ruotsi edustavat puhtaaksiviljeltyä erillisyyttä. Asianosaisnäkökulmasta kahden tuomioistuinlinjan rakenteellinen heikkous on niiden välille muodostuvan toimivaltarajan epäselvyys. Se on tutkimuksessa todettu yhtäältä merkittäväksi esteeksi oikeuksiin pääsylle, toiseksi taas mahdottomaksi ratkaista oikeudellisin keinoin (Koulu, Lainkäyttöä vai hallintolainkäyttöä? 2012). 

Toimivaltaraja on aktualisoitunut lukuisissa ylimpien oikeusasteiden ratkaisuissa. Lisäksi toimivallan epäselvyys pahenee tulevaisuudessa, kun yksityinen ja julkinen sfääri kietoutuvat yhä vahvemmin yhteen. Päätökset siitä, millä tuomioistuinlinjalla asia käsitellään, muuttuvat aina vain - modernia kielenkäyttöä seuraten - tapauskohtaisemmiksi ja tilannesidonnaisimmiksi. Tuomioistuimille tällainen päätöksenteko tarjoaa älyllistä askartelua, asianosaisille se tuo mukanaan kohtuuttoman riskin, jos hänen todetaan panneen asiansa vireille väärällä tuomioistuinlinjalla. Parhaassakin tapauksessa toimivaltakiistan ratkaiseminen vie vuosia, ennen kuin itse asiallisen riidan käsittelyyn päästään. Tästä esimerkkinä on uusi ratkaisu KKO 2013:19.

Tämän epäkohdan valossa tuomioistuinlinjojen erillisyys vaatisi vahvoja argumentteja. Tällaisiksi argumenteiksi voisi kelvata hallinlainkäytössä saavutettava korkeampi lainkäytön laatu, helpompi pääsy tuomioistuimeen, käsiteltävien asioiden erityisluonne tai merkittävät kustannussäästöt. Argumenteiksi taas ei kelpaa se, että tähän asiantilaan on historiallisen kehityksen tuloksena päädytty, tuomareiden odotuksia urakehityksestä ei saa järkyttää tai että hiljainen tekijäntieto katoaa linjojen yhdistyessä. Samoin vetoaminen siihen, että menettely yleisissä tuomioistuimissa on suullista, hallintotuomioistuimissa taas kirjallista, on lähinnä asian tietoista sekoittamista. Sillä, millaiseksi käsittely järjestetään, ei ole käsitteellistä tai loogista yhteyttä siihen, montako tuomioistuinlinjaa on. Tämä näkyy myös siinä, että tuomioistuimiinkin on syntymässä erilaisia sisäisiä linjoja erityyppisiä ja näin erilaista käsittelyä vaativia asioita varten.

Pääsy tuomioistuimeen on kiistatta helpompaa hallintolainkäytössä; sen sijaan on aiheellisesti epäilty, voidaanko puhtaasti kirjallisessa hallintoprosessissa ikänä päästä yhtä korkeaan laatuun kuin yleisessä lainkäytössä, jossa lähtökohtana on suullisuus ja välittömyys. Kiistatonta lienee ainakin se, että yleisessä lainkäytössä koetun oikeudenmukaisuuden tunto on juuri näistä tekijöistä johtuen korkeampi. Hieman kyseenalaisia argumentteja erillisyyden puolesta taas ovat hallintotuomioistuimissa käsiteltävien asioiden moninaisuus tai oikeammin vaihtelevuus. Se taas vaatii - näin väitetään - hallintotuomareilta vahvempaa substanssiosaamista, mitä yleisten tuomioistuinten tuomareilta vaaditaan. Samoin vedotaan joskus, tosin enää harvemmin siihen, että hallintotuomareiden tehtävänä on valvoa julkista etua, joka sekin vaatii erityistä osaamista. Väite ei kestä kritiikkiä. Hallintolainkäytössä asioiden vaihtelevuus ei tunnu olevan sen suurempaa kuin yleisessä lainkäytössäkään. Yleinen tuomioistuin käsittelee muun muassa konkurssiasioita, lapsenhuoltoriitoja ja jengirikoksia. Lisäksi suurissa yleisten tuomioistuinten jutturyhmissä kuten riidattomissa hakemusasioissa sekä summaarisissa velkomusasioissa käsittely on lähes yksinomaan kirjallista. Tämän suurempaa asiatyyppien vaihtelevuutta on vaikea keksiä. Jos ja kun erikoistumista tarvitaan, se hoidetaan sisäisin järjestelyin. Toisin sanoen isoissa tuomioistuinyksiköissä - mihin linjojen yhdistäminen vie - tuomarit erikoistuvat, eivät tuomioistuinlinjat. 

Väite, jonka mukaan hallintotuomarin tehtävä on valvoa julkista etua, voidaan jättää omaan arvoonsa. Hallintotuomarin tehtävänä on, samoin kuin hänen virkaveljiensä yleisissä tuomioistuimissa ja erityistuomioistuimissa, on ratkaista lainkäyttöasioita. Toki on myönnettävä, että linjojen yhdistäminen tuo mukanaan työlään ja tehokkuuttakin ehkä rasittavan siirtymäkauden. Tuomioistuimia on kuitenkin kautta aikojen yhdistetty, erotettu ja siirretty ilman, että se olisi johtanut koko lainkäyttöjärjestelmän romahtamiseen.

Ehdotukset 7 ja 8 ovat kannatettavia. Selvitystyö on lisäksi syytä käynnistää heti, koska uudistus vie paljon aikaa.

Ryhmäkanteen käyttöalan laajentaminen (ehdotus 28)

Ohjelman suuriin ehdotuksiin kuuluu myös ryhmäkanne -instituution uudistaminen. Kuten tunnettua, ryhmäkanne on mahdollinen joissakin asiaryhmissä. Oikeus ryhmäkanteen vireille panemiseen on vain kuluttaja-asiamiehellä. Kuten tiedetään, yhtään ryhmäkannetta ei ole vielä nostettu, mikä on herättänyt aika tavalla kiusallisia kysymyksiä prosessioikeuden opetuksessa, kun opiskelijat tivaavat opettajalta selitystä. Ryhmäkanne tarjoaisi kuitenkin jonkinlaisen ratkaisun siihen oikeuksiin  pääsyn ongelmaan, joka kaikkien mielestä rasittaa suomalaista lainkäyttöä. Kansalaisilla ei kerta kaikkiaan ole varaa käräjöidä oikeuksistaan, koska tappio oikeudenkäynnissä merkitsisi taloudellista katastrofia keskivertopalkansaajalle. Riita-asioiden määrä onkin vuosia vähentynyt, eikä kehitys näytä kääntyvän. Yritykset laskea oikeudenkäyntikynnystä yleisen prosessilain kautta (kulusäännösten hienosäätö, oikeusavun laajentaminen yms.) ovat jääneet vaikutuksiltaan marginaalisiksi.

Vaikka nykyisen ryhmäkannelain epäonnistuminen tehtävässään on helppo osoittaa, vaikeampaa on sanoa, millainen ryhmäkanne -säännöstä turvaisi paremmin oikeuksiin pääsyn. Keinoja on periaatteessa kaksi. Ensiksikin kuluttaja-asiamiehen huonosti perusteltu yksinoikeus tulisi lakkauttaa. Oikeus ryhmäkanteeseen voitaisiin antaa esimerkiksi kansalaisjärjestöille, ellei haluta mennä joillekin maille ominaiseen “vapaaseen” ryhmänmuodostukseen. On myönnettävä, että kansalaiset voisivat perustaa järjestöjä - esimerkiksi yhdistyksen - pelkästään ryhmäkanteen ajamista varten. Tätä vaaraa ei kuitenkaan kannata liioitella. Esimerkiksi Ruotsissa, missä kannevalta on laajempi, ryhmäkanteet ovat jääneet yksittäisiksi. Suomen ongelma ei muutoinkaan ole eikä ole koskaan ollutkaan oikeudenkäyntien liiallisuus vaan niiden vähäisyys. Kansalaiset eivät toisin sanoen hae tehokkaasti oikeuksiaan.

Toiseksi ryhmäkanteen piiriin tulisi tuoda myös kokonaan uusia asiaryhmiä. Myös hallintolainkäytössä voi esiintyä tilanteita, joissa intressitahoja on paljon mutta jokaisen tahon intressi on vähäinen. Tällöin olisi tarvetta ryhmähallintovalitukselle tai ryhmähallintoriidalle. Samoin sosiaaliturva-asioissa (joihin palataan jäljempänä) on tavallista, että tietty tulkintakysymys aktualisoituu suuressa määrässä yksittäisten kansalaisten asioita. Kun ryhmävalitusta ei sielläkään tunneta, nämä valitukset ohjautuvat yksittäisinä muutoksenhakulautakuntiin, valtaosa ‘kärsineistä’ kansalaisista tyytyy kohtaloonsa eikä yritäkään päästä oikeuksiinsa. Ohimennen todettakoon, että kuluttajasuojalainsäädännössä on jo käytössä ryhmävalituksen mahdollisuus (kuluttajariitalautakuntalaki 4 §). Tosin tällaiset valituksetkaan eivät ole yleistyneet odotetusti. Osaksi se johtunee siitä, että tässäkin kuluttaja-asiamiehellä on yksinoikeus asian vireille panemiseen. Tämä voidaan pitää oikeuspoliittisena kömmähdyksenä. Toistaiseksi kuluttaja-asiamies on tehnyt yhden ryhmävalituksen, sekin jäi tuloksettomaksi. Ryhmävalituksen vireillepano-oikeuden antaminen myös kuluttajajärjestöille on tapahtuneen kehityksen valossa melkeinpä itsestäänselvyys. Sama malli on siirrettävissä myös sosiaalivakuutusasioihin, joissa on jo valmiiksi järjestöjä. Eri asia on, että erillisen ‘sosiaaliasiamiehen’ tarpeellisuutta kannattaisi harkita. Asiamies voi tehdä lainsäädäntöaloitteita, toimia lainvalmistelussa asiantuntijana - sekä panna vireille ryhmävalituksia.

Myös rikosprosessin korvausvaatimusten kanavoimista selvittäjälle voidaan pitää yhtenä ryhmäkannekonseptin sovellutuksena. Se parantaa asianomistajien asemaa rikosprosessissa ja luultavasti myös nopeuttaa käsittelyä, koska tuomioistuin voi keskittyä paremmin syyllisyys- ja rangaistuskysymyksiin. Uudistus voidaan toteuttaa erillisenä muuttamalla lakia rikosasioiden oikeudenkäynnistä; toinen mahdollisuus on ulottaa yleinen ryhmäkannekonsepti sellaisenaan asianomistajien korvausvaatimukseen rikosasiassa. Lakiteknisesti ja lakisystemaattisesti jälkimmäinen vaihtoehto on tietenkin suositeltavampi. Erillisuudistus johtaisi kahteen erilaiseen ryhmäkanteeseen.

Ehdotus ryhmäkanteen kehittämiseksi on sekin kannattamisen arvoinen. Ehdotus olisi syytä siirtää lyhyellä aikavälillä toteutettavaksi, koska uudistustarve on ilmeinen ja ryhmäkanteen soveltamisalan laajentaminen on lakiteknisesti helppoa. Ohjelman pelko siitä, että ryhmäkanteen laajentaminen ei toisi säästöjä, tuskin pitää paikkansa. Pikemminkin on luultavaa, että ne asiat, jotka ideaalitilanteissa saisivat ratkaisunsa ryhmäkanteella, ohjautuvat tällä muihin riidanratkaisuväyliin, aiheuttavat kanteluita ja yhteydenottoja valvontaviranomaisiin sekä joskus omankädenoikeuteenkin.

Sosiaalivakuutuksen ja toimeentuloturvan oikeusturvajärjestelmän uudistaminen (ehdotukset 10)

Myös tämä uudistus kuuluu ohjelman merkittävimpiin, vaikkakaan kyseistä oikeusturvajärjestelmää ei ole ollut tapana lukea sen enempää oikeudenhoitoon kuin prosessioikeuteenkaan suppeassa merkityksessä. Sosiaaliturva-asioiden (mitä yhteistermiä tässä käytetään heterogeenisen asiaryhmän nimityksenä) lainkäyttöjärjestelmä koostuu niin sanotuista muutoksenhakulautakunnista ja vakuutusoikeudesta (joissakin asiaryhmissä korkein hallinto-oikeus tai korkein oikeus on viimeinen oikeusaste). Lautakunnat ovat eräänlaisia kvasituomioistuimia: ne eivät ole järjestäytyneet tuomioistuimiksi, prosessilain kaltaista ohjausta ei ole joskin lautakunnat ovat lainailleet tuomioistuimilta monia menettelykäytänteitä. Lautakunnat tekevät kuitenkin paljon ja merkittäviä lainkäyttöpäätöksiä. Vakuutusoikeus on sen sijaan säännönmukainen erityistuomioistuin. Vakuutusoikeus on ollut viimeisen vuoden ankaran julkisen kritiikin kohteena ratkaisujensa heikon laadun takia; sen sijaan muutoksenhakulautakunnat ovat yllättävästi välttäneet kritiikin. Tosin niitä on juridisissa lehdissä (Huhtanen, Kuusi) moitittu ehkä vielä ankarammin, mutta arvostelu on jäänyt asiantuntijakeskusteluksi. 

Uudistuksessa on otettava harkittavaksi lautakuntien asema (tulisiko ne korvata keskieurooppalaiseen tapaan aidoilla tuomioistuimilla), miten asiat niissä tulee käsitellä, miten muutoksenhaku lautakuntien päätöksiin järjestetään ja miten lautakuntien päätöksille annetaan etuuskäytäntöjä ohjaava vaikutus. Ohjelman vaatimukset varhaisesta selvittämisestä, läpinäkyvyydestä ja perusteluista ovat paikallaan joskin melkoisia itsestään selvyyksiä. Suurimmaksi kysymykseksi noussee kuitenkin lautakunnan selvitysvelvollisuus, käsittelyn kirjallisuus ja suullisuus sekä oikeudellisen avun saaminen valituksiin. Kannattaa muistaa, että tällaiset vaatimukset ovat perustavassa ristiriidassa lautakuntasysteemin perusidean kanssa. Kansalaisille haluttiin tarjota nopea ja yksinkertainen tie oikeuksiinsa. Nykyinen lautakuntajärjestelmä on päätynyt eräänlaiseen antiteesiin. Käsittely kestää vähänkin hankalammassa asiassa yli vuoden eli enemmän kuin mitä riita-asia vie yleisessä tuomioistuimessa. Myös lautakuntakäsittely näyttää de facto muodostuneen formaaliseksi ja byrokraattiseksi. Vaihtuva esittelijäkunta, jäsenten sivutoimisuus ja massaluonteinen päätöksenteko lautakunnan kokouksissa eivät myöskään ole indikaattoreita hyvästä laadusta.

Kansalaisia ajatellen tämä ehdotus sosiaaliturvan oikeussuojan kehittämisestä on selvästikin tärkein uudistusohjelman ehdotuksista. Uudistuksen säästövaikutus tosin on asia sinänsä. On kylläkin totta, että korkeatasoinen lautakuntavaihe karsii niitä asioita, jotka muutoin etenisivät “oikeisiin” tuomioistuimiin eli ensi kädessä vakuutusoikeuteen. Kovin suuri tämä määrä tuskin on. Uudistuksen hyödyt ovat pitkälti ideologisia ja vaikeasti rahaksi muuttuvia. Luottamus lainkäyttöjärjestelmään säilyy, sosiaaliturvalainsäädäntö säilyttää legitimiteettinsä, syrjäytyminen vähenee ja niin edelleen.

Hallintolainkäytön kehittäminen (ehdotukset 13, 38, 49, 51, osaksi myös 32)

Uudistamisohjelman painoalueita on myös hallintolainkäyttö, joskin sitä koskevat kohdat hajoavat useiksi erillisehdotuksiksi. Jotta kokonaiskuva säilyisi, ne kannattaisikin koota yhteisen nimikkeen alle. Selvää myös on, että näillä ehdotuksilla - olivat ne erillisiä tai saman asian eri ilmentymiä - on vahva yhteys niihin ehdotuksiin, jotka koskevat tuomioistuinlinjojen yhdistämistä. Jos linjat yhdistetään, hallintoprosessia ja hallintolainkäyttöä on ryhdyttävä uudistamaan kokonaan toiselta pohjalta. Esimerkiksi käsittelyn on oltava suurin piirtein samanlaista, oli kyseessä perinteinen tuomioistuinasia tai (entinen) hallintolainkäyttöasia. Työekonomia vaatii, että peruskysymys tuomioistuinlinjojen yhdistämisestä ratkaistaan, ennen kuin hallintolainkäyttöä ryhdytään miltään osin kehittämään erillisehdotusten pohjalta. 

Hallinto-oikeuksien jutturyhmien uusjako (ehdotus 13) on näennäisen tekninen mutta sidoksissa useisiin periaateratkaisuihin. Ensiksikin on ratkaistava, ryhdytäänkö tiettyä asiaryhmiä keskittämään määrättyihin tuomioistuimiin, jolloin ne saavat yksinomaisen asiallisen toimivallan näillä osa-alueilla. De facto niistä muodostuu erityisiä hallintotuomioistuimia, jotka “vain” toimivat samassa organisaatiossa yleisen hallintotuomioistuimen kanssa. Valinta yleisen ja erityisen tuomioistuimen kesken on oikeuspoliittinen, osaksi jopa yleispoliittinen kysymys. Pohjoismaissa suunta vei pitkään erityistuomioistuimista (asialliselta toimivallaltaan) yleisiin tuomioistuimiin. Tätä perusteltiin osaksi erityistuomioistuinten haavoittuvuudella sairaus- ja lomatapauksissa, osaksi taas erityistuomioistuimiin kehittyvällä alakulttuurilla, joka ei aina vastannut oikeusvaltion periaatteita. Suunta on sittemmin kääntynyt, joskin erityistuomioistuimista puhumista vältellään. Tosin viimeaikaiset uudistukset tähän suuntaan eivät vaikuta kovin onnistuneilta (esimerkkinä ns. IPR -tuomioistuinhanke). 

Erityistuomioistuimilla on etunsakin. Niissä saavutetaan helpommin korkea asiantuntemus, eikä oikeuskäytännön yhtenäisyys muodosta yhtä vaikeaa ongelmaa kuin hajautetussa tuomioistuinorganisaatiossa. Jos asioita siirretään kaukaisiin tuomioistuimiin - tapahtui sitten ruuhkien purkamisen tai asiantuntemuksen lisäämisen nimissä - siirtäminen vaatii kuitenkin sen selvittämistä, että asianosaisten mahdollisuudet asioida eivät heikkene. Konfliktinhallinnan näkökulmasta ihanteellisin ratkaisu näyttäisi olevan se hajautettu keskitys, jota on harjoitettu pitkään yleisessä lainkäytössä. Erityistä osaamista vaativat asia keskitetään muutamaan valikoituun käräjäoikeuteen (pitkästä linjasta ks. Havansi, Käräjäoikeuksien eriarvoistaminen, teoksessa Oikeudenkäyntejä ja tuomioistuimia 2007). Tästä niin sanotusta hajautetusta keskityksestä saadut kokemukset ovat niin hyviä, että samaa kannattaa kokeilla yksinomaisten toimivalta -mallien sijasta myös hallintolainkäytön linjalla.

Ehdotus hallintotuomioistuinten päätösten ohjausvaikutuksen tehostamisesta (ehdotus 38) on ohjelman riidattomin. Sitä voi vain lämpimästi kannattaa, sillä nykytila on oikeusvaltiolle häpeäksi. Kuvaavaa on, että edes korkeimman hallinto-oikeuden ratkaisuista ei ilmesty kommenteilla varustettua julkaisusarjaa. Korkeimman oikeuden ratkaisuista sellaista on julkaistu jo yli 15 vuoden ajan kaupalliselta pohjalta. 

Sen sijaan oikeudenkäyntiasiamiehelle asetettavat vaatimukset (ehdotus 49) kääntää asian päälaelleen. Toki sinänsä on paikallaan, että hallintolainkäytössäkin lainopillisilta avustajilta edellytetään lakimieskoulutusta ja ammattitaitoa. Hallintolainkäytössä ongelmana on kuitenkin primääristi se, että yksityiset kansalaiset eivät saa asioihinsa minkäänlaista asiantuntija-apua, edes huonoa. Vasta kun oikeudellisen avun saatavuus on jotenkin taattu, kannattaa ryhtyä huolehtimaan sen laadusta. Asiamiespakkoa ylempiin oikeusasteisiin - jota myös tässä yhteydessä hivenen epäloogisesti ehdotetaan selvitettäväksi - on harkittava vakavasti. Pakko on perusteltu, mutta sääntelyssä on varauduttava siihen, että asianosainen ei saa kriteerit täyttävää asiamiestä. Käytännön ratkaisu tähän lienee, että tuomioistuin määrää tällaiselle asianosaiselle avustajan ja että avustaja saa palkkionsa julkisista varoista. Erityisiä osaamisvaatimuksia asiamiehelle ei tule ottaa harkittavaksi, se on turhaa ylisääntelyä. Asianajaminen ylemmissä tuomioistuimissa ei, vastoin yleistä käsitystä, ole sen vaikeampaa kuin alemmissakaan.

Sovitteluelementtien lisääminen lainkäyttöön on nykytrendin mukaista ja kansainvälisten kokemusten valossa aiheellista (ehdotus 51). Sitä on myös suositeltu tutkimuksessa, joskin eräät periaatekysymykset odottavat vielä vastaustaan. Ohjelmaehdotuksen toteamus, että sovittelu ei sovellu hallintolainkäyttöön, on kummallinen. Totta on, että kirjallisessa käsittelyssä sovittelulle ei avaudu sellaista luonnollista ikkunaa kuin esimerkiksi riita-asian valmistelussa käräjäoikeudessa. Este kirjallinen käsittely ei tietenkään ole. Hallinto-oikeuksiin voidaan luoda erityinen käsittelylinja asioille, joita halutaan sovitella. Näissä asioissa voidaan järjestää nimenomaan sovittelulle pyhitetty istunto. Sovitteluun kannattaa uhrata aikaa ja vaivaa. Onnistunut sovittelu katkaisee sen juttukierteen ja “oikeustaistelun”, joihin perinteinen lainkäyttöratkaisu pikemminkin tarjoaa sytykkeitä. Sovittelu hallintolainkäytössä ja miksei hallintomenettelyssäkin tulisi ottaa perusteellisen valmistelun kohteeksi: nyt keskustelua hallitsevat mielikuvat.

Hallintolainkäytön sähköistäminen (ehdotus 32) on sekin itsestään selvä. Tässäkin suhteessa tuomioistuinlinjojen tulisi edetä samassa tahdissa ja samoja teknisiä ratkaisuja seuraten. Joka tapauksessa ICT -teknologian hyödyntämistä kaikessa lainkäytössä tulee lisätä merkittävästi eikä uudistamisessa kannata keskittyä yksittäisiin nykyisen ohjelmakannan päivityksiin. On arvioitava laajemmin, miten tuomioistuinlaitos voi sekä tehostaa omia työrutiinejaan että helpottaa asianosaisten asioimista ilman lakimiesapua. Teknologian lisäämisessä on toki huolehdittava tuomioistuinten kanslia- ja lainkäyttöhenkilökunnan riittävästä kouluttamisesta. Muuten tekniikka jää työtilojen koristeeksi, kuten on tapahtunut aikaisemmin.

Ehdotus on osaksi kannatettava, osaksi taas ei.

Summaaristen riita-asioiden keskittäminen (ehdotus 14)

Tämä ehdotus on teknisyydestään huolimatta periaatteellisesti merkittävä. Keskittämisellä nimittäin tarkoitetaan eufemistisesti paitsi sisäistä keskittämistä yleisessä lainkäytössä myös tämän asiaryhmän siirtämistä ulosottoviranomaisten toimivaltaan. Ehdotus ei jälkimmäiseltä osaltaan ole uusi, vastaavaa on vaadittu jo 1990 -luvun lopulla. Siirtämistä on perusteltu sekä ulkomaisilla esikuvilla (etenkin Ruotsi) että eräänlaisella jatkuvuudella. Summaarinen riita-asia (joka on käytännössä velkomus) jatkuu asiallisesti yleensä ulosottoasiana, jotka kuuluvat ulosottoviranomaisille.

Jos silmällä pidetään velallisten (eli vastaajien) oikeusturvaa, etusija on summaaristen asioiden keskittämisellä muutamaan käräjäoikeuteen. Tällä ensiksikin saavutetaan mittakaavaetu, ainakin verrattuna siihen, että jokainen ulosottovirasto käsittelisi summaarisia asioita. Toiseksi tuomioistuimilla on, perinteisen toimenkuvansa mukaisesti, sidoksissa oikeusturva-ajatteluun, kun taas ulosottoa leimaa tehokkuusvaatimus. Kolmanneksi vaikka summaariset asiat mielletään riidattomiksi velkomisasioiksi, tämä ei pidä täysin paikkaansa. Osa vaatimuksista riitautetaan, jolloin ne siirtyvät täysitutkintaiseen käsittelyyn. Tällainen käsittely tullee enimmäkseen sisältämään myös suullisen osion. Ulosottoviranomaisilla ei ole valmiita oikeudellisia puitteita eikä myöskään oikeuskulttuurisia perinteitä suullisten käsittelyjen läpiviemiseen. On selvää, että myöskään asianosaisten luottamus ulosottomiesten puolueettomuuteen omassa asiassaan - oikein tai väärin, kansalaiset mieltävät ulosottoviranomaisen käsittelemän asian ulosottoasiaksi - saattaa horjua. 

Toki on myönnettävä, että myös summaaristen asioiden keskittäminen muutamaan harvaan käräjäoikeuteen sisältää pulmansa. Niistä yksi on asianosaisille koituvat hankaluudet ja kustannukset heidän asioidessaan maantieteellisesti kaukaisessa käräjäoikeudessa - etenkin jos asiassa järjestetään suullinen käsittely. Tosin pitkät käräjämatkan eivät ole nyky-yhteiskunnassa suuri ongelma. Monet lainkäyttöelimethän, joissa kansalaiset asioivat, ovat jo nyt valtakunnallisia. Lisäksi on huomattava, että niiden summaaristen velkomusasioiden, jotka eivät muutu riitaisiksi, käsittely on suurimmissa käräjäoikeuksissa jo pitkälle automatisoitu. Lainkäyttöresursseja vaativat lähinnä riitautuneet täysitutkintaiset velkomusasiat, jotka kuuluvat muutoinkin käräjäoikeuksien ydinalueeseen. 

Kannatan summaaristen asioiden keskittämistä käräjäoikeuksiin.

Porthaniassa 6. kesäkuuta 2013

Risto Koulu
OTT, prosessioikeuden professori, Helsingin yliopisto

Olen keskustellut ohjelman aihepiiristä seuraavien henkilöiden kanssa, jotka ovat myös kommentoineet tätä lausuntoa ja tehneet sitä koskevia ehdotuksia :

OTK. prosessi- ja insolvenssioikeuden tohtorikoulutettava Riikka Koulu
OTT, prosessi- ja insolvenssioikeuden dosentti Heidi Lindfors
OTK, prosessioikeuden tohtorikoulutettava Santtu Turunen