Oikeusministeriö 
Lainvalmisteluosasto
PL 25

000230   VALTIONEUVOSTO 		30.8.2005	1 (5)

Lausuntopyyntönne  OM 38/41 2002

OIKEUDENKÄYNNIN JULKISUUS YLEISISSÄ TUOMIOISTUIMISSA –TYÖRYHMÄN MIETINTÖ 2005:7

Suomen Asianajajaliitto esittää lausuntonaan otsikossa mainitun työryhmän mietinnön johdosta kunnioittaen seuraavaa.

1	Tausta

Työryhmän mietintö perustuu olennaisilta osiltaan aikaisempaan Oikeudenkäynnin julkisuus –toimikunnan mietintöön 7.2.2002 (Komiteanmietintö 2002:1). Asianajajaliitto on antanut kyseistä mietintöä koskevan lausunnon 22.4.2002. 

Asianajajaliitto toteaa pitävänsä tarpeellisena uudistaa ja ajantasaistaa säännökset, jotka koskevat oikeudenkäynnin julkisuutta yleisissä tuomioistuimissa. Mietinnön ehdotukset vastaavat pääosin Asianajajaliiton näkemystä ja liitto kannattaa mietinnön mukaisen hallituksen esityksen antamista jäljempänä mainituin huomautuksin. 

2	Yleisiä huomioita uudistuksen lähtökohdista

Julkinen oikeudenkäynti on yksi demokraattisen oikeusvaltion kulmakivistä. Oikeudenkäynnin julkisuus antaa tilaisuuden riippumattomien tuomioistuimien julkiseen valvontaan ja se turvaa perustuslaissa säädettyä jokaisen oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. Julkisuudella on lisäksi tärkeä funktio tuomioistuimiin kohdistuvan yleisen uskottavuuden säilyttämisessä ja lisäämisessä. Julkinen oikeudenkäynti lisää lainkäytön havainnoitavuutta ja hälventää tuomioistuimiin kohdistuvia epäluuloja. 

Asianajajaliitto kannattaa työryhmän mietinnöstä ilmenevää tavoitetta lisätä oikeudenkäyntien avoimuutta ja julkisuutta yleensä sekä parantaa lainkäytön läpinäkyvyyttä yleisissä tuomioistuimissa. Työryhmän mietinnön mukaan tarve julkisuuden lisäämiseksi kohdistuu erityisesti yhteiskunnallisesti merkittäviin ja yleisön kiinnostusta herättäneisiin asioihin. Tällaisia asioita ovat Asianajajaliiton käsityksen mukaan erityisesti huomiota herättävät rikosasiat, joiden osalta julkisuuden lisääminen on työryhmän mietinnössä todetuin tavoin perusteltua myös koko menettelyn hyväksyttävyyden kannalta rikosprosessissa käytettävän huomattavan pakkovallan vuoksi.

Oikeudenkäynnin julkisuutta koskevan lainsäädännön uudistamisen yhteydessä on toisaalta huomattava, että yleisissä tuomioistuimissa tulee ratkaistavaksi suuri määrä myös sellaisia riita-asioita, joiden osalta ei Asianajajaliiton käsityksen mukaan ole vastaavaa tarvetta julkisuuden lisäämiseen. Tällaisia ovat erityisesti yritysten ja muiden yksityisten oikeushenkilöiden väliset dispositiiviset riita-asiat, jotka koskevat usein asianosaisten välisiä taloudellisia erimielisyyksiä ja joihin saattaa kytkeytyä esimerkiksi yritysten liike-, ammatti- tai yrityssalaisuuksien suojaan liittyviä merkittäviä intressejä. Asianajajaliitto katsoo, että oikeudenkäynnin julkisuuden lisääminen tämänkaltaisten riita-asioiden käsittelyssä ei ole oikeuspoliittisesti perusteltua siltä osin kuin se heikentäisi liike-, ammatti- ja yrityssalaisuuksien lain nojalla nauttimaa suojaa. Tästä syystä Asianajajaliitto esittää jäljempänä lausunnossaan työryhmän mietinnön lakiehdotuksen 7 §:ää (Salassa pidettävä asiakirja) täydennettäväksi siten, että liike-, ammatti- ja yrityssalaisuuksien merkitys tulisi paremmin huomioiduksi uudessa oikeudenkäynnin julkisuutta yleisissä tuomioistuimissa koskevassa laissa.

3	Säännöskohtaisia huomioita työryhmän mietinnöstä
2 § Lain soveltamisala

Asianajajaliitto kannattaa työryhmän mietinnössä tehtyä ratkaisua, jonka mukaan yleisille tuomioistuimille ja hallintotuomioistuimille säädetään omat oikeudenkäynnin julkisuutta koskevat lakinsa. Ratkaisu on mietinnössä todetuin tavoin perusteltu eri tuomioistuinlinjojen erilaisesta luonteesta ja ehdotusten erilaisista lähtökohdista johtuen. 

4 § Oikeudenkäyntiä koskevien perustietojen julkisuus

Asianajajaliitto kiinnitti lausunnossaan 22.4.2002 huomiota siihen, että toimikunnan 7.2.2002 laatiman mietinnön 4 §:n 2 momentissa käytetään ilmaisua ”…asiassa, jossa pakkokeinon kohteena olevaa ei pakkokeinovaatimusta käsiteltäessä tarvitse kuulla”.

Asianajajaliitto totesi lausunnossaan kyseisen pykäläehdotuksen johdosta, että vangittavaksi vaaditulle henkilölle, jota ei ole pidätetty, tulee pakkokeinolain 1 luvun 15 §:n 3 momentin mukaan varata tilaisuus tulla kuulluksi vaatimuksesta. Vangittavaksi vaaditulla tulee olla mahdollisuus lähettää asiamies paikalle vangitsemisvaatimuksen käsittelyyn. Jotta näin olisi myös jatkossa, 4 §:ää tulisi täsmentää siten, että se ei koske pakkokeinolain 1 luvun 15 §:n 3 momentin mukaista vangitsemisvaatimusta.

Työryhmä ei ole tehnyt pykälän tekstiin sanottua täsmennystä, minkä vuoksi Asianajajaliitto uudistaa aikaisemmassa lausunnossaan esittämänsä huomautuksen ja ehdottaa, että lainkohtaan lisättäisiin pakkokeinolain 1 luvun 15 §:n 3 momentin poissulkeva täsmennys.

5 § Henkilöllisyyden ilmoittamatta jättäminen

Asianajajaliitto kiinnitti lausunnossaan 22.4.2002 huomiota ehdotetun 5 §:n 2 momentissa esitettyyn määritelmään suojeltavasta tahosta (”turvapaikanhakija tai tämän läheinen”). Asianajajaliitto totesi lausunnossaan, että toimikunnan ehdottama määritelmä ”läheinen” saattaa olla liian suppea. Näin siksi, että kyseisessä lainkohdassa tarkoitettu suojantarve voisi ”läheisen” lisäksi kohdistua myös esimerkiksi turvapaikanhakijan avusta-
jaan, joka ei kuitenkaan olisi turvapaikanhakijan ”läheinen”. Tästä syystä Asianajajaliitto esitti lausunnossaan, että sana ”läheinen” tulisi korvata sisällöltään laajemmalla määritelmällä kuten ”toinen henkilö”.

Työryhmä ei ole mietinnössään muuttanut pykälän sanamuotoa tältä osin. Asianajajaliitto uudistaa lausunnossaan 22.4.2002 tekemänsä huomautuksen ja esittää, että pykälän 2 momentissa käytetty määritelmä ”läheinen” korvattaisiin sisällöltään laajemmalla käsitteellä ”toinen henkilö”.

7 § (ent. 8 §) Salassa pidettävä oikeudenkäyntiasiakirja

Työryhmän mietinnöstä ilmenevän perusratkaisun mukaan oikeudenkäyntiin liittyvien asiakirjojen, ehdotetun lain käsitteistössä oikeudenkäyntiasiakirjojen, julkisuutta lisättäisiin. Ehdotuksen mukaan suoraan lain nojalla salassapidettävien oikeudenkäyntiasiakirjojen määrä vähenisi nykyisestä. Huomionarvoista on, että muun muassa liike- ja ammattisalaisuudet eivät ehdotuksen mukaan kuuluisi suoraan lain nojalla salassapidettävien asiakirjojen piiriin (ehdotuksen 7 §), vaan salassapidon edellytyksenä olisi – siinäkin tapauksessa, että asianosainen pyytäisi liike- ja ammattisalaisuuksiensa salassapitoa – se, että suojattavalle edulle voitaisiin katsoa todennäköisesti aiheutuvan merkittävää haittaa tai vahinkoa tiedon julkistamisen johdosta (ehdotuksen 8 §). 

Työryhmän ehdotus ei tältä osin vastaa Asianajajaliiton näkemystä. Asianajajaliitto katsoo, että liike- ja ammattisalaisuuksien tulisi nauttia myös uudessa oikeudenkäynnin julkisuutta yleisissä tuomioistuimissa koskevassa laissa korostettua suojaa. Perustelemme tätä käsitystä seuraavasti.

Yritysten ja muiden yksityisten oikeushenkilöiden välisissä dispositiivisissa riita-asioissa oikeudenkäyntiaineistoon kuuluvat asiakirjat sisältävät usein asianosaisten oikeushenkilöiden liike- ja ammattisalaisuuksia. Liike- ja ammattisalaisuuksien suoja on yksityisen oikeushenkilön tärkeimpiä oikeudellisia ja taloudellisia intressejä, joka on verrattavissa yksityishenkilön yksityiselämän suojaamiseen. Yksityishenkilön yksityiselämää koskevien tietojen tavoin myös oikeushenkilön liike- ja ammattisalaisuuksien osalta on todennäköistä, että tiedon paljastuminen sivullisille – erityisesti kilpaileville liikkeen- ja ammatinharjoittajille – voi aiheuttaa merkittävää vahinkoa tai haittaa suojelun kohteelle. 

Liike- ja ammattisalaisuuksien suojaamisen keskeinen tavoite on liikkeen- ja ammatinharjoittajien välisen vapaan kilpailun ja erityisesti kilpailun tasapuolisuuden turvaaminen. Nämä tavoitteet on yleisesti hyväksytty viimeaikaisissa lainuudistuksissa, ja ne ovat saaneet yhä korostuneemman merkityksen myös viranomaiskäytännössä. Yrityssalaisuuksien loukkaus on kriminalisoitu rikoslaissa, mikä osoittaa osaltaan suojan kohteena olevan edun erityistä tärkeyttä. Samaa osoittaa myös liike- ja ammattisalaisuuksille todistusoikeudessa annettu korostettu suoja: oikeudenkäymiskaaren mukaan todistaja saa (eräitä poikkeustilanteita lukuun ottamatta) kieltäytyä antamasta lausumaa, jolla liike- tai ammattisalaisuus tulisi ilmaistuksi. Oikeudenkäymiskaaren nojalla liike- ja ammattisalaisuudet jäävät myös asiakirjojen esittämis- eli editiovelvollisuuden ulkopuolelle. 

Työryhmän mietinnössä suoraan lain nojalla salassapidettäviksi oikeudenkäyntiasiakirjoiksi on määritelty muun muassa henkilön yksityiselämää koskevat arkaluonteiset tiedot. 
Asianajajaliitto katsoo, että suojeluobjektin ollessa yksityishenkilön asemesta oikeushenkilö suoraan lain nojalla salassapidettäviksi tiedoiksi tulisi määritellä myös liike- ja ammattisalaisuudet.

Asianajajaliiton käsityksen mukaan työryhmän mietinnön mukainen perusratkaisu julkisuuden lisäämisestä ei ole perusteltu dispositiivisten riita-asioiden osalta, mikäli muutokset johtaisivat liike- ja ammattisalaisuuksien suojan heikkenemiseen suhteessa vallitsevaan oikeustilaan. Kuten työryhmä toteaa mietinnössään, vallitsevan oikeuskäytännön mukaan liike- ja ammattisalaisuuksia on oikeudenkäynneissä pääsääntöisesti suojattu asianosaisten tahdon mukaisesti. Tätä käytäntöä ei ole aihetta muuttaa, vaan liike- ja ammattisalaisuuksia tulisi suojata jatkossakin siten, ettei salassapidon edellytykseksi asetettaisi käytännössä hankalaksi osoittautuvaa näyttövelvollisuutta suojan rikkomisen aiheuttamasta haitasta tai vahingosta. Sanottua ratkaisua tukisi myös työryhmän mietinnön yleisperusteluissa esitetty toteamus, jonka mukaan tiedon kuuluminen liike- ja ammattisalaisuuden käsitteen piiriin olisi ehdotuksen voimaantulon jälkeenkin jo sellaisenaan voimakas indisio siitä, että tiedon tuleminen julkiseksi aiheuttaisi merkittävää, yleensä taloudellista vahinkoa liikkeen- tai ammatinharjoittajalle. 

Liike- ja ammattisalaisuuksien korostunut suojantarve ja vallitseva oikeuskäytäntö voitaisiin huomioida täydentämällä mietinnössä ehdotetun lain 7 §:ää (Salassa pidettävä oikeudenkäyntiasiakirja) siten, että myös liike- ja ammattisalaisuudet kuuluisivat suoraan lain nojalla salassapidettävien oikeudenkäyntiasiakirjojen joukkoon. Asianajajaliitto kiinnittää tässä yhteydessä huomiota siihen, että myös eräät muut lausunnonantajat ovat esittäneet vastaavaa täydennystä ehdotettuun lainkohtaan suoraan lain nojalla salassapidettävistä asiakirjoista. Viittaamme erityisesti markkinaoikeuden komiteanmietinnön 2002:1 johdosta antamaan lausuntoon. 

8 § (ent. 9 §) Salassapitomääräys

Pykälässä säädettäisiin tuomioistuimen mahdollisuudesta päättää asianosaisen pyynnöstä oikeudenkäyntiasiakirjan salassapidosta.

Asianajajaliitto kiinnitti lausunnossaan 22.4.2002 huomiota siihen, että olisi syytä harkita myös todistajalle itsenäistä oikeutta vaatia kertomiensa tietojen salassapitoa. Tällöin todistajalla olisi myös mahdollisuus valittaa tuomioistuimen ratkaisusta, mitä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklan voidaan katsoa edellyttävän.

Työryhmä ei ole mietinnössään laajentanut pykälän sanamuotoa koskemaan myös todistajan asemassa olevan henkilön oikeutta vaatia salassapitoa. Tästä syystä Asianajajaliitto uudistaa lausunnossaan 22.4.2002 tekemänsä huomautuksen ja esittää, että 9 §:ää laajennettaisiin koskemaan asianosaisen lisäksi todistajan oikeutta vaatia kertomiensa tietojen salassapitoa.

15 § (ent. 14 §) Läsnäolo suljetussa käsittelyssä

Asianajajaliitto totesi lausunnossaan 22.4.2002, että päätösvalta läsnäolosta suljetussa käsittelyssä voitaisiin antaa tuomioistuimen sijasta sen puheenjohtajalle. Asianajajaliitto katsoo lausunnossaan todetuin tavoin aiheettomaksi saattaa pykälässä tarkoitettuja ratkaisuja valitusoikeuden piiriin.

Työryhmä ei ole mietinnössään tehnyt Asianajajaliiton lausunnossaan esittämää muutosta puheena olevaan lainkohtaan, vaan mietinnön 15 §:n mukaan ratkaisuvalta kuuluisi edelleen puheenjohtajan sijasta tuomioistuimelle ja lainkohdan perusteella tehdyt ratkaisut näin ollen lähtökohtaisesti valitusoikeuden piiriin.

Edellä sanotusta johtuen ja viitaten aikaisempaan lausuntoonsa 22.4.2002 Asianajajaliitto ehdottaa lainkohtaa muutettavaksi siten, että päätösvalta läsnäolosta suljetuissa käsittelyissä kuuluisi tuomioistuimen sijasta puheenjohtajalle. Asianajajaliitto katsoo, että pykälässä tarkoitetut ratkaisut ovat luonteeltaan sellaisia, että ne voidaan perustellusti jättää tuomarin prosessinjohdon piiriin.

16 § (ent. 15 §) Yleisön läsnäolon rajoittaminen

Työryhmä ehdottaa mietinnössään, että yleisön läsnäoloa julkisessa käsittelyssä rajoittavat päätökset kuuluisivat tuomioistuimen tehtäväksi. Asianajajaliitto esitti lausunnossaan 22.4.2002 myös tältä osin, että ratkaisuvalta voitaisiin uskoa tuomioistuimen sijasta puheenjohtajalle suullisen käsittelyn taltiointia koskevan 16 §:n (nyk. 17 §) tavoin.

Työryhmä lähtee mietinnössään edelleen siitä, että ratkaisuvalta kuuluisi tuomioistuimelle ja tehdyt ratkaisut siten lähtökohtaisesti valitusoikeuden piiriin.

Asianajajaliitto viittaa aikaisempaan lausuntoonsa ja ehdottaa, että ratkaisut siirrettäisiin asian luonteesta johtuen esityksen 17 §:n tavoin puheenjohtajan tehtäväksi. Kyse on prosessinjohdollisista ratkaisuista, joihin ei Asianajajaliiton käsityksen mukaan ole tarkoituksenmukaista liittää valitusoikeutta.

23 § (ent. 22 §) Tuomioistuimen ratkaisu

Asianajajaliitto kiinnitti lausunnossaan 22.4.2002 huomiota pykälän otsikointiin ”Tuomioistuimen ratkaisu”, joka oli sanamuodoltaan epäinformatiivinen. Lainkohta käsittelee tuomioistuimen ratkaisujen julkistamista. 

Työryhmä on muuttanut otsikon muotoon ”Tuomioistuimen ratkaisun julkisuus”. Asianajajaliitto kannattaa työryhmän tekemää ehdotusta lainkohdan otsikon lopulliseksi sanamuodoksi.

Helsingissä 30. elokuuta 2005

SUOMEN ASIANAJAJALIITTO

Kari Lautjärvi	Mika Savola
Suomen asianajajaliiton puheenjohtaja, asianajaja	asianajaja