LAUSUNTO SYYTTÄJÄLAITOKSEN RAKENNE- JA RESURSSITYÖRYHMÄN VÄLIMIETINNÖSTÄ

Lainsäädännön mukaan syyttäjätoiminnan painopiste on oltava paikallistasolla (esim. s.8). Tämä ns. tulilinja-ajattelu pitäisikin olla johtava periaate syyttäjälaitoksen kehittämisessä.  Välimietinnössä näyttää unohtuneen käsittelyssä ehdotuksien vaikutus henkilöiden työilmapiiriin ja motivaatioon. Tästä on saatavissa nykyisistäkin VKSV:n raporteista, joita ei näytetä hyödynnetyn lainkaan työskentelyssä. 

Mietinnössä referoidun Valtiontalouden tarkastusviraston havainnot perustuvat aivan erilaiseen tilanteeseen ja puutteelliseen tilastoainekseen. ennen vuotta 2002. Sen jälkeen tilastointi on oleellisesti parantunut laadultaan ja sisällöltään kehittyneiden järjestelmien ansiosta. Tarkastusviraston aikana oli 27 yt-aluetta nykyisen 18 sijaan.  Tarkastelemalla silmämääräisesti nykyisten yt-alueiden pohjalta VKSV:n julkaisemia tilastoja resursseista ja tulostavoitteista, voidaan käsitykseni mukaan yhdellä vilkaisullakin havaita, että yt-alueiden ns. isot yksiköt tekevät heikkoa tulosta sekä määrällisesti että rahallisesti. Tähän tulisi jatkotyössä panostaa asian selvittämiseksi. Johtopäätös tästä on se, että mitä isommat yksiköt sen huonommin toimii ja kalliimmaksi tulee.

Tarkastusviraston johtopäätökset eivät siten ole validia ja tältä osin minkään jatkosuunnittelun peruste.

Kritiikin kohteena on myös tarkastusviraston toteamuksen yhteistoiminnasta. Toteamuksethan perustuvat johtavien kihlakunnansyyttäjän kirjallisiin vastauksiin. Vastauksen antajina oli siis 27 yt-alueeseen kuuluvat 48 johtavaa kihlakunnansyyttäjää. Johtavat ovat todenneet (näistäkin vain pääosa), että tässä tilanteessa yhteistoiminta on ollut hyödyllistä. Tätä vastausta ei voida käyttää yleisenä perusteena vielä sitäkin isompiin yhteistoimintayksiköihin, vaan ainoastaan kyseisenlaisissa olosuhteissa.

Tarkastusviraston havaintoja on referoitu sivulla 12 VKSV:n näkökulmasta. Havaintoja sinänsä ei kritisoida, mutta on muistettava painopisteajattelu tässä yhteydessä. Pelkästään ylhäältä katsottuna hommat ei hoidu tai hoituvat huonosti. Tarkastelukulman pitäisi olla alhaalta ylöspäin. Mitä paikallistaso tarvitsee toimiakseen asianmukaisesti. Paikallistasolla ratkaisut tekevät pääosin riippumattomat tuomioistuimet. Vain vähälukuisissa asioissa syyttäjällä on toimivaltaa ratkaista syyksi lukeva asia ja niissäkin tapauksissa ratkaisu voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi. Syyttäjän ratkaisutoimintaa ei pidä liioitella ainakaan oikeusturvanäkökohdilla niin kuin nykyisin tunnutaan pääkonttorissa tekevän (vrt. käsite yhdenvertaisuus lain edessä). Ylimmän tason työ on organisoitavissa työmäärien mukaan. Tehtävien haaliminen sinne on osoitus johtamistaidon puutteesta. Aina voi keskittyä olennaiseen ja epäolennaisessa miettiä uusia työmenetelmiä. Suuntaus näyttää olleen se, että ylätasoa vahvistetaan joka käänteessä.

Välimietinnössä todetaan sivulla 15 hallintotehtävien kohdentamisesta aiheutuvan voimavarojen säästöä. Toteamus osoittaa, että työryhmä ei tiedä mitä kirjoittaa. Hallinto syyttäjätoiminnassa on niin vähäistä, että siitä ei koidu mitään säästöjä keskittämisestä. Nykyiset päätökset on tehtävä. Tehtävien määrän kasvaessa henkilön osallistuminen muihin töihin vähenee, eikä siitä jää mitään säästöä minnekään kohdennettavaksi. Ainakin asia tulisi esitettyä paremmin selvittää.

Syyttäjälaitoksen johtamiskulttuurista todettakoon se, että esimies-alaiskeskustelua ei ole hallinnossa koskaan edellytetty. Se on tullut kuvaan vasta UPJ:n myötä. Johtavat kihlakunnansyyttäjät eivät ole kenenkään kanssa käyneet omia kehityskeskustelujaan. VKS:n ja ApVKS:n vierailut ovat olleet lyhyitä kohteliaisuuskäyntejä, joissa ei ole asiaan kajottu. Luonnollista on, että näistä lähtökohdista on kehittynyt yksikkökohtainen johtamistapa. Tarkastusviraston kommentit tältäkin osin voi jättää omaan arvoonsa.

Välimietinnössä on kokonaan unohdettu logistinen ajattelu. Nykyisin sen hoitavat syyttäjäosastojen osalta kihlakunnanvirastot. Mikäli muutoksia tähän tulee, pitäisi pohdiskella miten se organisoidaan ja mitä se vaikuttaa työajankäyttöön.

Välimietinnössä päädytään ratkaisuvaihtoehtojen esittämiseen. Työryhmä esittää, että oikeusministeri tekisi yksin päätöksen tilanteessa. Toinen vaihtoehto ei olennaisesti poikkeaisi nykytilasta, mutta sekin lienee puitelain perustelujen vastainen. Tiukempi vaihtoehto sen sijaan on selkeästi lainvastainen. Käsitykseni mukaan se edellyttäisi eduskunnan myötävaikutusta ja ainakin valtioneuvostokäsittelyä.

Kaiken kaikkiaan välimietintö on varsin kevyt ja pääosin perusteita vailla. Tämän valmistelun pohjalta ei pitäisi tehdä ratkaisevia päätelmiä kehittämisestä, vaan esim.  tilastot pitäisi uudelleen läpikäydä, selvittää aiheutuvat logistiset seuraukset, väitettyjen voimavarasäästöt todellisuudessa ja VKSV:n todellisen tarve väittämiinsä johtamistarpeisiin (nythän niitä on mielestäni esittänyt vain VKSV itse).

Lohjalla 20.4.2005

Ahti Hirvonen
      johtava kihlakunnansyyttäjä