LAUSUNTO
9.3.2005

Oikeusministeriö PL 25
00023 Valtioneuvosto

JOENSUUN KIHLAKUNNAN SYYTTÄJÄN VIRASTO Suvantokatu 20, 80100 JOENSUU Puh. 013-245 5752 Fax. 013-245 5757
ad 51111 200 OHöto,00
aoo~
Viite: Lausuntopyyntö 2.3.2005/5/66/2004
Pyydettynä lausuntona Joensuun kihlakunnan syyttäjänvirasto esittää kohteliaimmin seuraavaa.

YLEISTÄ
Syyttäjälaitoksen rakenne- ja resurssityöryhmä on välimietinnössään keskittynyt tarkastelemaan syyttäjälaitoksen rakennetta ja siihen liittyviä virasto-ratkaisuja sekä nimikkeitä. Pohdinnat syyttäjälaitoksen resursseista antavat edelleen odottaa itseään.

Kun työryhmässä aivan perustellusti on hyväksytty ajatus, jossa syyttäjäpalvelut jäävät niitä tarvitsevien lähelle ja sinne, missä tärkeimmät yhteistyötahot ovat, on selvää, ettei ehdotetuilla järjestelyillä missään nimessä edes pieneltä osin voida ratkaista syyttäjälaitoksen resurssiongelmaa. Mikäli työryhmä olisi ratkaisuissaan päätynyt esittämään suppeampaa toimipaikkarakennetta, tästä olisi ollut seurauksena myös jo niukkojen resurssien hupeneminen pitkiin välimatkoihin.

MIETINNÖSSÄ ESITETTYJEN VAIHTOEHTOJEN ARVIOINTI Työryhmä on lähtenyt 18 syyttäjänviraston mallista, joka esitetyistä vaihto-ehdoista vaikuttaa perustelluimmalta. Ainoa ongelma, joka tähän ratkaisuun liittyy, on se, että paikalliset toimintayksiköt jäävät kokonaan vaille yksikkökohtaista päällikköä ja näin ollen tavallaan erillisiksi toimijoiksi. Ongelma tulisi ratkaista uusien virastojen työjärjestysmääräyksillä. Tosin näissäkin todennäköisesti on vaikeuksia tarkkaan määritellä toimivallan ja vastuun rajoja.

YKSITTÄISIÄ KANNANOTTOJA MIETINTÖÖN
Työryhmä on lähtenyt siitä ajatuksesta, että hallintorakenteiden karsiminen keventää hallintoa ja säästää resursseja. Vähemmälle huomiolle on jäänyt se tosiasia, että jokainen hallinnollinen ratkaisu vaatii oman aikansa ja työpanoksensa täysin riippumatta siitä, missä yksikössä se tehdään. Tässä mielessä työmäärän vähentyminen ja sen ohjautuminen syyttäjän avainalueelle on verraten vähäistä. Eniten tämä tulisi todennäköisesti vaikuttamaan valtakunnansyyttäjänviraston työhön, vähenisihän tällöin hallinnoitavien

yksiköiden määrä. Tämä tuskin kuitenkaan tulee vaikuttamaan varsinaisesti syyttäjän avainalueelle ohjautuviin resursseihin.

Mikäli mietinnön sivulla 14 todettu, erityisasiantuntemusta vaativien rikosasioiden jakaminen valtakunnansyyttäjänvirastosta keskitetysti toteutuu, se saattaisi helpottaa eräiden juttujen siirtoja niihin erikoistuneille syyttäjille. Tällä hetkellä tilanne on tässä mielessä vaikea ja syyttäjäyksiköissä joudutaan hoitamaan niin sanotusti talon sisällä kaikenlaisia juttuja. Mikäli tällainen jako ei tule toteutumaan, entisenlainen menettely jatkuu ja se tulee johtamaan uuden palkkausjärjestelmän muodossa räikeään epäkohtaan erikoistuneiden syyttäjien ja toisaalta sellaisten syyttäjien kesken, jotka joutuvat käytännössä hoitamaan juttuja laidasta laitaan.

Käsitellessään syyttäjäyksikön koon merkitystä syyttäjätoimintaan, ei työryhmä ole nähnyt suuremmissa yksiköissä mitään negatiivisia seikkoja. Tosiasiassa tällaisia kielteisiä vaikutuksia on useitakin. Esimerkiksi tarkasteltaessa syyttäjänvirastojen sairauspoissaolotilastoja, voidaan todeta, että mitä suurempi syyttäjäyksikkö on kysymyksessä, sitä enemmän sairauspoissaoloja henkilöä kohti laskettuna siellä on. Tämä johtuu jo yksinomaan siitä, että isommassa yksikössä sairauslomaan turvaudutaan herkemmin ja pienemmässä yksikössä pyritään poissaoloja välttämään tietäen, että muuta-mat yksikössä olevat henkilöt joutuvat kantamaan poissaolosta syntyvän resurssivajeen.
Vaikka tällainen isompi yksikkö on ylhäältä käsin helpommin hallinnoitavissa, hallinnointi paikallisyksikön tasolla vaikeutuu. Entistä enemmän sitoutuu resursseja muun muassa juttujakoon, poissaolojen paikkauksesta päättämiseen ja niin edelleen.

Suomi on harvaan asuttu maa, välimatkat siirryttäessä kehäkolmosen sisäpuolelta maakuntien Suomeen kasvavat ja näin ollen on selvää, että oikeudenhoito toteutuakseen tehokkaasti vaatii kattavaa viranomaisorganisaatiota. Tässä mielessä on vaikea nähdä muun muassa paikallishallinnon uudistamiseen liittyvien ratkaisujen johtavan kovin radikaaleihin muutoksiin. Tässä mielessä työryhmän esitykset 18 yksikön mallista paikallisyksikköineen vaikuttaa perustellulta.

Työryhmä on ottanut kantaa myös toimistohenkilöstön tarpeeseen suuremmissa yksiköissä. On jälleen kysyttävä, onko syyttäjä/sihteeri- työnjako ajantasalla syyttäjien toimiessa tekstinkäsittelijöinä Sakari-järjestelmässä ja tähän jo peruskoulutuksessa oppia saaneiden syyttäjien sihteereiden pyrki-essä tekemään tehtäviä, joihin heillä ei ole koulutusta. Tässä mielessä työnjakokysymykset ratkaisee käytännössä tottumukset ja mieltymykset, ei niinkään yksikön koko.

Nimikysymyksessä työryhmä on päätynyt ratkaisuun, joka ei vaikuta perustellulta. Perinteisesti on kutsuttu syyttäjänvirastoja sijaintipaikkakunnan nimen mukaan ja tässä mielessä esimerkiksi Joensuun kihlakunnan syyttäjänvirasto kertoo kaikille sen, että syyttäjänvirasto sijaitsee Joensuussa. Mikäli omaksuttaisiin maakuntanimi, Pohjois-Karjalan syyttäjänvirasto, tämä olisi omiaan aiheuttamaan hämmennystä osan siitä sijaitessa Joensuussa ja osan Nurmeksessa. On paljon helpompi puhua jo totutusta Joensuun syyttäjänvirastosta ja sen osana Nurmeksen paikallisyksiköstä. Tässä mielessä ei muutoksia mielestämme tarvita.

Työryhmä esittää muutosta valtakunnansyyttäjänvirastosta annetun asetuksen 6 §:n 3 momenttian. Tämä ei vaikuta lainkaan tarpeelliselta, onhan valtakunnansyyttäjän tehtäviä koskevassa normistossa määritelty valtakunnansyyttäjän tehtävät ja hänen johtamansa viraston kautta voi tapahtua myös paikallisen syyttäjätoimen johtaminen, kehittäminen ja valvominen. Tällöin myös riittävä yhtenäisyys säilyy, mikä taas eri valtionsyyttäjien käytännöistä ja persoonasta johtuen voisi ehdotetulla säännöksellä aiheuttaa erilaisuutta eri puolilla valtakuntaa. Valtionsyyttäjät voivat toimia tässä esittelijän asemassa ja näin ollen ratkaisuvalta pysyy yksissä käsissä.
(a	n	 Heikki Matikainen
johtava kihlakunnansyyttäjä