LAHDEN KIHLAKUNNAN
SYYTTÄJÄNVIRASTO
Rautatienkatu 2, PL 3
15101 Lahti
puh. 010 3624000
fax   010 3624013		12.4.2005				A 11

	Oikeusministeriö
	PL 25
	00023 Valtioneuvosto

	Viite: Syyttäjälaitoksen rakenne- ja resurssityöryhmän välimietintö (OM 2005:2)
	Asia:  lausunto

	Oikeusministeriö on kirjeellään 2.3.2005/5/66/2004 pyytänyt lausuntoa viitekohdassa mainitusta välimietinnöstä. Tämän johdosta totean seuraavan.

1.	Mietinnön rakenne

	Mietintö on helppolukuinen ja se etenee joustavasti nykypäivän tilanteen kuvauksesta työryhmän tarjoamiin vaihtoehtoisiin ratkaisuihin. Valittua menettelytapaa voidaan pitää sinällään onnistuneena.

	Tässä - kuten monissa muissakin syyttäjiä ja syyttäjätoimintaa käsittelevissä mietinnöissä - on se perusvika, että savijaloille rakennettu “jättiläinen” on jatkuvassa epävarmuuden tilassa, mitä siltä tosiasiassa odotetaan ja ennen kaikkea: miksi odotukset kohdentuvat niin kuin kohdentuvat. Tilanne on raadollisuudessaan se, että meiltä puuttuu perusselvitys syyttäjän tehtävistä ja asemasta 2000-luvun rikosprosessissa. Tähänkin asti kaikki syyttäjiä koskevat normistot ovat syntyneet muun lainsäädännön sivutuotteina; milloin kihlakuntaideologian, milloin jonkin muun (tuomareiden halu päästä eroon rangaistusmääräyksistä!) hankkeen tuloksena.

	Tämän vuoksi ja tulevaisuutta ajatellen pitää lähitulevaisuudessa suorittaa arviointi syyttäjän asemasta ja tehtävistä nykyisessä rikosoikeudenhoidossa ja sen jälkeen laatia malli, jonka mukaan rakenteetkin ovat tarkoituksenmukaisesti määriteltävissä.

2.	Mietinnön sisältö

	Mietinnössä on varsin hyvin tuotu esille syyttäjäorganisaation nykytila samoin kuin ongelmat. Tähän ei ole juuri lisättävää ja kartoitusta on pidettävä kattavana.

2.1.	Mietinnön ehdotukset

2.1.1	Syyttäjätoiminnan perusorganisaatiomallit

	Mietinnössä on päädytty kolmeen ratkaisumalliin, joista kolmatta eli yhteistoiminta-alueen päällikön toimivallan lisäämistä on pidettävä ehdottomasti huonoimpana. Koko yhteistoiminta-malli tällaisenaan ei toimi, koska yhteistoiminta-alueet ovat erilaisia ja suuret yksiköt joutuvat jatkuvasti avustamaan pienempiä, jolloin niiden oma toiminta on vaikeutunut. Toisaalta lähes samankokoisten yksiköiden yhteistoiminta on osoittautunut enemmän tai vähemmän keinotekoiseksi.

	Ehdotetuista malleista kannatettavin on vaihtoehto nro 1 eli 18 yksikön malli, jonka mukaan nykyisistä yhteistoiminta-alueista muodostetaan syyttäjänvirastot. Toiseksi parhaana vaihtoehtona on nähtävä n. 30 syyttäjäyksikön perustaminen. Päijät-Hämeen osalta kumpikin vaihtoehto näyttäisi asiallisesti johtavan samanlaiseen lopputulokseen.

	Työryhmän mietinnössä on onnistuneesti lueteltu ne edut, joita vaihtoehdon 1 perusteella olisi saavutettavissa. Hallinnon keveneminen ja työvoiman vapautuminen varsinaiseen substanssityöhön sekä erikoistumisen mahdollisuudet ovat kiistatta tavoittelemisen arvoisia näkökohtia. Voitaneen perustellusti olettaa, että yksikkökoon suurentamisella voidaan purkaa niitä paineita, jotka kohdentuvat resurssien lisäämiseen.

	Nykyiselläänkin tilanne on tietysti se, että pienissä yksiköissä hallinnolliset tehtävät jäävät suhteellisen vähäiselle osuudelle etenkin yhtenäisvirastoissa, joissa osaston hallinnoimiseen kuuluvat tehtävät ovat selvästi vähäisemmät kuin erillisvirastoissa. Vaikka tilanne on tämä, hallinto vaatii kuitenkin oman osansa. Kun toisaalta nykyisin jo henkilöstöhallintoa on kehitetty siihen suuntaan, että yhteistoiminta-alueen yksiköistä keskusyksikkö hoitaa mainitut tehtävät, ei muutosta tältä osin voida pitää erityisen merkittävänä.

	Puutteena mietinnössä on pidettävä tiettyä epämääräisyyttä - tai pitäisikö sanoa uskalluksen puutetta -, joka ilmenee mietinnön kohdassa 4.2. Siinähän todetaan, että toimipaikassa olisi oltava vähintään kaksi syyttäjää ja sen jälkeen:”Toisaalta, jos lähellä on henkilöstömäärältään suurempi syyttäjän virasto tai paikallistoimisto, kahdenkin syyttäjän kokoinen toimipaikka voitaisiin yhdistää suurempaan toimipaikkaan.” Jää vain kysymään, miksi näin ei ole tehty ja ehdotuksissa toimittu tämän ajatuksen mukaisesti paria pientä poikkeusta lukuunottamatta.

2.1.2	Henkilöstö ja tilakysymykset

	Ehdotukset on laadittu siihen nojautuen, ettei vakinaista henkilöstöä velvoiteta muuttamaan toiselle paikkakunnalle. Tänä päivänä ajatus on aikansa elänyt, koska likikään kaikki syyttäjäyksiköiden työntekijät eivät asu toimipaikkansa kunnassa. Tyypillinen esimerkki yhteistoiminta-alueeltamme on Orimattila, jossa johtava kihlakunnansyyttäjä ajaa Lahden lävitse tullessaan asuinkunnastaan Padasjoelta ja kihlakunnansyyttäjä lähtee asuinpaikastaan Lahdesta.
	
	Toisaalta luen tämän linjauksen niin, että vastakohtaisesti ei ole estettä sille, etteikö joku henkilö niin halutessaan voisi sijoittua esim. keskusyksikön tiloihin, jos asianmukaiset työtilat ovat tarjolla. Erityisesti Päijät-Hämettä ajatellen, jossa etäisyydet eri yksiköiden ja toimipaikkojen välillä ovat suhteellisen lyhyitä, ei tällaiselle menettelylle olisi esteitä. Tästä seuraa edelleen, ettei myöskään olisi esteitä esitutkintayhteistyön toteutumiselle, vaikka sidosryhmänä olisi kolme poliisilaitosta. Lyhyillä etäisyyksillä asiat ovat hoidettavissa joutuisasti ja henkilötapaamiset mahdollisia aina tilanteen niin vaatiessa.

	Lopuksi on syytä kiinnittää huomiota siihen tosiasiaan, että toimistohenkilöstön määrä vähenee aikaa myöten. Kuinka paljon, jää nähtäväksi, koska raja tulee jossakin vastaan, mikäli halutaan säilyttää ajatus toimistohenkilöstön toimenkuvan kehittämisestä. Jotta olisi kehitettävää, täytyy olla myös toimistohenkilöstöä. Ajatus tehtävien delegoinnista suuremmissa yksiköissä esimiestehtävien suuntaan, on niinikään oikeaan osunut.

2.1.2.	Valtionsyyttäjän asema

	Valtionsyyttäjän asema suhteessa yhteistoiminta-alueeseen ja paikallisyksiköihin on jäänyt kasvottomaksi. Nyt kirjoitettu ehdotus siirtää painopisteen revision puolelle, erityisesti  siinä kun valtionsyyttäjän toimenkuvaa terävöitetään “ohjaamisella, kehittämisellä ja valvomisella.”
	Muotoilua ei voida mitenkään pitää onnistuneena. Vaikka  tarkoitus ei olisikaan perustaa kolmiportaista organisaatiota, ehdotettu toimenkuva olisi omiaan johtamaan siihen suuntaan ja vähentämään paikallista ohjausta. Tosiasiassa siitä saattaisi syntyä tietty ristiinohjauksen vaara, kun valtionsyyttäjä ohjaa omalla tavallaan ja yksikön päällikkö omallaan.

	Henkilökohtaisesti näen tilanteen sellaisena, että valtionsyyttäjän tulisi olla lähinnä yhteyshenkilö paikallistason ja valtakunnansyyttäjänviraston välillä ja neuvonantaja yksittäistapauksissa. Liikaa ei olisi vaadittu, jos valtionsyyttäjä saisi reviisorin sijasta kannustavan valmentajan henkilön roolin. Näin ollen tätä muutosta valtakunnansyyttäjänvirastosta annetun asetuksen 6 §:n 3 momenttiin en pidä esitetyssä muodossa tarpeellisena.

3.	Yhteenveto

	Epävarmuustilan jatkuminen pitkään on omiaan viemään pohjaa kaikilta uudistuksilta ja niiden uskottavuudelta. Välimietinnön sisältö olisi rakenteiden osalta toteutettavissa suhteellisen pienin lainsäädännöllisin muutoksin. Tämän vuoksi on syytä olettaa tai vähintäänkin toivoa, että mietinnön mukainen kehittäminen ei pysähdy mietinnön ja lausuntojen lukemiseen  tai luetuttamiseen, vaan oikeusministeriö ottaa jatkotyön vakavasti ja ripeästi tehtäväkseen. Tällä tavalla ja toivottavasti seuraavalla jatkotyöllä voitaisiin vähitellen pyrkiä vahvistuvien rakenteiden kautta syyttäjän roolinkin vahvistumiseen. 

	Johtava kihlakunnansyyttäjä		Pekka Noronen