HELSINGIN HOVIOIKEUS			LAUSUNTO
PL 76
00521 Helsinki
p. 01036 40500 (vaihde)			15.4.2005

Oikeusministeriölle

Viite: Oikeusministeriön lainvalmisteluosaston lausuntopyyntö 14.3.2005 (OM 22/41/2004)

LAUSUNTO EHDOTUKSESTA ERÄIDEN RIKOSTEN POIKKEUKSELLISTA VANHENTUMISTA,  TOISEN  HENKILÖTODISTUKSEN  VÄÄRINKÄYTTÖÄ  JA  LAPSIKAAPPAUSTA KOSKEVIKSI SÄÄNNÖKSIKSI (Lausuntoja ja selvityksiä 2005:6)

Pyydettynä lausuntona hovioikeus esittää kunnioittavasti seuraavaa. 

Johdanto

Pääasiallisesti ehdotus koskee rikoslain 8 luvun vanhentumissäännösten muutoksia ja kahta uutta kriminalisointia. Ensinnäkin 1.1.2006 voimaan tulevaan vanhentumista koskevan rikoslain 8 luvun säännöksiin esitetään tehtäväksi muutoksia lapsiin kohdistuvien seksuaalirikosten vanhentumisten osalta sekä kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kuuluvien rikosten vanhentumisten osalta. Toiseksi ehdotuksessa esitetään kriminalisoitavaksi lapsikaappaus, jolla tarkoitetaan lapsen viemistä huoltoon liittyviä oikeuksia loukaten asuinvaltiostaan ulkomaille tai lapsen jättämistä palauttamatta ulkomailta asuinvaltioonsa. Kolmanneksi esitetään uudelleen kriminalisoitavaksi toisen henkilön henkilötodistuksen tai vastaavan viranomaisen myöntämän todistuksen väärinkäyttö. Edelleen tiettyihin rikoslain säännöksiin esitetään tehtäväksi eräitä lähinnä lainsäädännön muutoksista johtuvia täsmennyksiä ja lisäyksiä. Tässä lausunnossa hovioikeus käsittelee ehdotusta edellä mainitun kolmen pääasiallisen muutosehdotuksen mukaisesti.

Vanhentuminen	

Lapsiin kohdistuvat seksuaalirikokset

Rikosoikeudelliseen vanhentumiseen kuuluu, että rangaistuksen tulisi seurata suhteellisen nopeasti teosta ja kohtuullisella varmuudella, kuten ehdotuksessakin on todettu (s. 23). Toiseksi myös yhteiskunnan tarve rangaista rikoksentekijää ja asianomistajan sovitusvaade heikkenee ajan kulumisen myötä. Kolmanneksi voidaan sanoa, että todistelun luotettavuuteen liittyvät tekijät vaativat vanhentumista. Rikoksesta kulunut aika on omiaan heikentämään näyttömahdollisuuksia. Näytölliset ongelmat liittyvät muutoinkin yleisesti seksuaalirikoksiin ja erityisesti lapsiin kohdistuneisiin seksuaalirikoksiin.

Lapsiin kohdistuvat seksuaalirikokset loukkaavat vakavimmalla mahdollisella tavalla lapsen henkilökohtaista koskemattomuutta ja seksuaalista itsemääräämisoikeutta. Voimassa olevan lain mukaan esimerkiksi lapseen kohdistuva rikoslain 20 luvun 1 §:n mukainen raiskaus tai saman luvun 3 §:n mukainen pakottaminen sukupuoliyhteyteen taikka 6 §:n mukainen lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö vanhenee kymmenessä vuodessa tekopäivästä lukien. Näihin rikoksiin saattaa liittyä piirteitä, joiden vuoksi rikokset tulevat ilmi varsin myöhään. Näin on erityisesti niissä tapauksissa, joissa tekijänä on ollut lapsen läheinen henkilö. Tällöin kymmenen vuoden vanhentumisaika voidaan asianomistajan näkökulmasta kokea liian lyhyenä. Nämä seikat puoltavat hovioikeuden käsityksen mukaan sitä, että vanhentuminen alkaisi vasta asianomistajan täyttäessä 18 vuotta. 

Toisaalta on selvää, että mahdolliset myöhään esille tulleet epäilyt seksuaalirikoksesta ovat omiaan leimaamaan syylliseksi epäiltyä. Seksuaalirikoksiin liittyvistä näytöllisistä ongelmista seuraa, että epäselvissä näytöllisissä tilanteissa syyte on hylättävä, mikä puolestaan ei kuitenkaan aina poista “epäilyksen varjoa” syylliseksi epäillyn osalta. Hänen kannaltaan vanhentumisajankohdan alkamisen siirtäminen siihen, kunnes asianomistaja täyttää 18 vuotta, on näiden näyttöön liittyvien vaikeuksien kannalta ongelmallinen ja puoltaisi sitä, ettei vanhentumisen alkamisajankohtaa siirrettäisi. 

Ehdotuksessa (s. 12-16) on vertailtu vanhentumista koskevia säännöksiä Ruotsin, Norjan, Tanskan ja Saksan osalta ja kaikissa näissä maissa on vanhentumisen alkamisen osalta erityiset alkamisajankohdat tiettyjä lapsiin kohdistuvia seksuaalirikoksia varten. Ehdotuksessa (s. 24-30) ja edellä tässä lausunnossa mainituilla perusteilla hovioikeus pitää perusteltuna, että myös Suomessa lapsiin kohdistuneiden rikoslain 20 luvun 1-3 ja 6-7 §:n mukaisten seksuaalirikosten vanhentumisajat alkavat asianomistajan täyttäessä 18 vuotta. Tältä osin hovioikeus kiinnittää oikeusministeriön huomiota kuitenkin ehdotuksessa omaksuttuun syyteoikeuden vanhentumisen ja rangaistuksen tuomitsemisen estävän vanhentumisen väliseen kysymykseen, jota käsitellään seuraavassa.

Syyteoikeuden vanhentumisen ja rangaistuksen täytäntöönpanon vanhentumisen lisäksi vanhentumista koskevana erityistilanteena on rikoslain 8 luvun 6 §:ssä (297/2003) säännös rangaistuksen tuomitsemisen estävästä vanhentumisesta. Ehdotuksessa (s. 29-30 ja 50) on lähdetty siitä, että lapsiin kohdistuneiden seksuaalirikosten syyteoikeus ja tuomitsemisoikeus vanhentuu samanaikaisesti. Tämä todetaan muun muassa ehdotuksen sivulla 50 siten, että rangaistuksen saisi tuomita 8 luvun 6 §:n 2 momentin määräaikojen estämättä, jos syyteoikeus ei ole vanhentunut. Ehdotuksen perusteluissa ei ole käsitelty sitä, miksi tässä yhteydessä syyteoikeus ja rangaistuksen tuomitsemisoikeus vanhentuu samanaikaisesti. Hovioikeuden näkökulmasta tähän liittyy tiettyjä ongelmia. 
Esimerkiksi lapsen seksuaalisen hyväksikäytön syyteoikeuden ja tuomitsemisoikeuden vanhentuminen päättyisi ehdotuksen mukaan samanaikaisesti 10 vuoden kuluttua siitä, kun asianomistaja on täyttänyt 18 vuotta, jos teko on tehty lapsen ollessa alle 8-vuotias. Sen sijaan tuomitsemisoikeus vanhentuisi oman rikoslain 8 luvun 6 §:n 2 momentin mukaisen 20 vuoden määräajan jälkeen niissä tapauksissa, joissa teko on kohdistunut yli 8-vuotiaaseen lapseen. Tämä on omiaan aiheuttamaan sekaannusta. Toisaalta syyteoikeuden ja tuomitsemisoikeuden vanhentumisen ollessa tietyissä tilanteissa sama, rikosta tutkittaessa ja syyteharkintavaiheessa joudutaan ottamaan huomioon myös oikeuskäsittelyn kokonaiskesto, koska rikoslain 8 luvun 6 §:n 3 momentin (297/2003) mukaan tuomittu rangaistus raukeaa, jos sitä koskeva tuomio ei ole tullut täytäntöönpanokelpoiseksi ennen tuomitsemisoikeutta koskevan määräajan päättymistä. Näin ollen asian käsittely saattaa osoittautua turhaksi vielä hovioikeusvaiheessa, jos mainittu määräaika on sama sekä syyteoikeuden että tuomitsemisoikeuden vanhentumisessa. Esimerkiksi tuomioistuinkäytännössä havaitun kokemuksen mukaan asian tutkinta, syyteharkinta, käräjäoikeuskäsittely ja hovioikeuskäsittely saattaa kestää kokonaisuudessaan kolme vuotta niissä tapauksissa, joissa vastaaja ei ole asian vuoksi vangittu. 

Ehdotuksen mukaan esimerkiksi lapsen seksuaalisen hyväksikäytön syyteoikeuden kymmenen vuoden vanhentumisaika alkaisi asianomistajan täyttäessä 18 vuotta ja päättyisi asianomistajan täyttäessä 28 vuotta. Samalla vanhentuisi myös tuomitsemisoikeus, jos teko on kohdistunut alle 8-vuotiaaseen lapseen. Näin ollen on mahdollista, että asiaa aletaan tutkia asianomistajan ollessa 25-vuotias, syyttäjä nostaa syytteen asianomistajan ollessa 26-vuotias ja käräjäoikeus käsittelee asian asianomistajan ollessa 27-vuotias. Asian tullessa vireille hovioikeudessa joudutaan ottamaan huomioon rikoslain 8 luvun 6 §:n mukaiset tuomitsemisoikeutta koskevat vanhentumissäännökset ja käräjäoikeuden tuomitsema rangaistus voi vielä hovioikeudessa raueta tai rangaistus jäädä tuomitsematta näiden määräaikojen vuoksi. Ongelma ei ole sillä tavoin merkittävä niissä tapauksissa, joissa rikoksen vanhentumisaika on 20 vuotta eikä niissä tapauksissa, joissa asianomistaja on ollut reilusti yli 10-vuotias, koska tällöin syyteoikeuden vanhentumista ja rikoslain 8 luvun 6 §:n 2 momentin mukaista tuomitsemisoikeuden vanhentumista koskevat omat määräajat. 

Näillä perusteilla hovioikeus ehdottaa harkittavaksi sääntelyä, jossa myös lapsiin kohdistuvien seksuaalirikosten vanhentumiskysymyksissä on omat määräajat syyteoikeuden vanhentumisen ja tuomitsemisoikeuden vanhentumisen osalta. Tällöin rikoslain 8 luvun 6 §:n 2 momentti (297/2003) voisi kuulua:

Rangaistusta muusta kuin 1 momentissa tarkoitetusta rikoksesta ei saa tuomita, kun 2 §:n 1 tai 2 momentin mukaisesta syyteoikeuden vanhentumisajan alkamisesta on kulunut.... (jatko, kuten 1.1.2006 voimaan tuleva laki 297/2003)

Ehdotuksessa mainittu muutos 8 luvun 6 §:n 3 momenttiin olisi tällöin tarpeeton. 

Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaa kuuluvien rikosten vanhentuminen
 
Ehdotuksessa (s. 31-35) esitetään Suomea sitovan Kansainvälisen rikostuomioistuimen perussäännön artiklaan 29 viitaten, että ne rikokset, jotka kuuluvat tämän tuomioistuimen toimivaltaan eivät vanhennu. Vaikkakin esimerkiksi rikoslain 11 luvun 1 §:n mukaisen sodankäyntirikoksen ja saman luvun 4 §:n mukaisen ihmisoikeuksien loukkaamisen poikkeuksellisissa oloissa enimmäisrangaistukset ovat ainoastaan kuusi vuotta vankeutta, hovioikeus katsoo ehdotuksessa mainituilla perusteilla olevan perusteltua päätyä siihen, että Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kuuluvat rikokset eivät vanhennu. Joka tapauksessa Kansainvälinen rikostuomioistuin voisi käsitellä ne, vaikka ne olisivat Suomen lainsäädännön mukaan vanhentuneita. 

Muut rikosoikeudellista vanhentumista koskevat muutokset

Hovioikeudella ei ole huomauttamista ehdotuksen (s. 35-37) käsiteltyihin lähinnä lainsäädäntömuutoksista johtuviin tarkennuksiin vanhentumista koskeviin säännöksiin. 

Toisen henkilötodistuksen väärinkäyttö

Ehdotuksen mukaan (RL 16 luku 5a §) toisen henkilötodistuksen väärinkäytöstä rangaistaisiin sitä, joka erehdyttääkseen yksityistä henkilöä oikeudellisesti merkityksellisen tiedon antamiseksi käyttää toisen henkilön henkilötodistusta, passia, ajokorttia tai muuta sen kaltaista viranomaisen myöntämää todistusta. Teosta olisi mahdollista tuomita vain sakkorangaistus. Rangaistavuus koskisi ainoastaan viranomaisen myöntämän todistuksen väärinkäyttöä ja teolla tulisi erehdyttää yksityistä henkilöä oikeudellisesti merkityksellisellä tiedolla. Sääntelyehdotuksen taustalla on erityisesti alle 18-vuotiaiden yritykset päästä ravintoloihin ja muihin alkoholin anniskelupaikkoihin toisen henkilön henkilötodistusta käyttäen.

Uutta kriminalisointia säädettäessä joudutaan harkitsemaan sen tarpeellisuutta ja kriminalisoinnin suhdetta perusoikeuksiin ja niiden rajoitusedellytyksiin. Perusoikeuksien suojaamisvelvoite saattaa olla hyväksyttävä peruste kriminalisoinneista aiheutuville perusoikeusrajoituksille, kunhan ihmisten toimintavapautta ei kavenneta enempää kuin on tarpeellista. Perusoikeuksien yleisten rajoitusedellytysten mukaan perusoikeuksien rajoitusedellytysten tulee perustua eduskunnan säätämään lakiin, rajoitusten tulee olla tarkkarajaisia ja riittävän täsmällisiä, perusoikeuden rajoitusperusteen tulee olla hyväksyttävä, tavallisella lailla ei voida säätää perusoikeuden ytimeen ulottuvaa rajoitusta, rajoitusten tulee olla suhteellisuusvaatimuksen mukaisia, perusoikeuksia rajoitettaessa oikeusturvajärjestelyjen tulee olla riittävät ja rajoitukset eivät saa olla ristiriidassa ihmisoikeusvelvoitteiden kanssa.

Ehdotetun kriminalisoinnin taustalla on yhtäältä pyrkimys suojata alle 18-vuotiaan henkilön terveyttä ja toisaalta pyrkimys suojata henkilötodistuksen käytön luotettavuutta. Ehdotuksen mukainen kriminalisointisäännös on hovioikeuden käsityksen mukaan riittävän täsmällinen, koska siinä edellytetään erehdyttämistä, teon kohdistumista yksityiseen henkilöön ja sitä, että teossa käytetään viranomaisen myöntämää todistusta. Muutoinkin ehdotuksessa (s. 37-41) mainituilla perusteilla hovioikeus pitää kyseisen kriminalisoinnin säätämistä perusteltuna. 
Lapsikaappaus

Lapsen palauttamista koskevat oikeudenkäynnit ovat viimeaikoina saaneet varsin runsaasti julkisuutta. Ehdotuksessa (s. 17-18) on vertailtu lapsikaappausta koskevia rangaistussäännöksiä Ruotsin, Norjan, Tanskan, Saksan, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan osalta ja kaikissa näissä maissa on lapsikaappauksen kriminalisoiva rangaistussäännös. Ehdotuksessa (s. 10-11, 41-44 ja 54-56) mainituilla perusteilla hovioikeus pitää lapsikaappauksen säätämistä rangaistavaksi perusteltuna ja kannatettavana ehdotuksena. Menettelyn kriminalisoinnilla olisi merkitystä erityisesti ennaltaehkäisevyyden kannalta. Lapsikaappauksen osalta hovioikeus kiinnittää seuraavassa oikeusministeriön huomiota erityisesti toimenpiteistä luopumisen edellytyksiin.  

Ehdotetun lapsikaappauksen tunnusmerkistön (RL 25 luku 5a §) mukaan, jos rikoslain 25 luvun 5 §:ssä tarkoitettu teko (lapsen omavaltainen huostaanotto, lisäys tässä) tehdään lapsen huoltoon liittyviä oikeuksia loukaten viemällä lapsi asuinvaltiostaan ulkomaille tai jättämällä lapsi palauttamatta ulkomailta asuinvaltioonsa, tekijä on tuomittava lapsikaappauksesta sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi. Tältä osin lienee selvää, että lapsen luvatonta pois viemistä asuinvaltiostaan tai tämän palauttamatta jättämistä asuinvaltioonsa tulee arvioida lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta annetun lain 32 §:n ja Haagin sopimuksen 3 artiklan mukaisesti. Tähän viitataan myös ehdotuksessa (s. 55). 

Lapsikaappauksen osalta ehdotetaan, että toimenpiteistä luopuminen olisi mahdollista, jos rikoksentekijä on vapaaehtoisesti palauttanut lapsen. Tältä osin ehdotuksen perusteluissa (s. 56) todetaan, että toimenpiteistä luopuminen tulisi kysymykseen erityisesti silloin, kun palauttaminen tapahtuu nopeasti teon alkamisen jälkeen ja palauttaminen on oma-aloitteista. Toisaalta lapsen palauttamisen vaikeuttaminen, lapsikaappauksen pitkä kesto ja lapsen pitäminen epäasiallisissa oloissa ovat seikkoja, jotka puhuisivat syytteen nostamisen ja rangaistuksen tuomitsemisen puolesta. 

Lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta annetun lain 31 §:n mukaan määräyksen lapsen palauttamisesta antaa Helsingin hovioikeus. Saman lain 34 §:n mukaan lapsen palauttamista koskeva hakemus voidaan hylätä tietyissä tilanteissa. Lapsikaappauksen tunnusmerkistö täyttyy sillä hetkellä, kun lapsi viedään huoltajan oikeuksia loukaten pois asuinvaltiostaan tai jätetään sinne palauttamatta. Tämän jälkeen on mahdollista, että samasta asiasta on vireillä sekä rikostutkinta että palauttamista koskeva prosessi, jotka käsitellään eri oikeusasteissa. Helsingin hovioikeus tai korkein oikeus voi kuitenkin palauttamista koskevassa prosessissa päätyä siihen, että lasta ei jonkin edellä mainitun 34 §:n mukaisen perusteen takia tarvitsekaan palauttaa. Tällöin tuntuisi perustellulta, että tällainen ratkaisu voisi mahdollistaa toimenpiteistä luopumisen samalla tavoin kuin lapsen vapaaehtoinen palauttaminen. Muutoin hovioikeuden käsityksen mukaan voitaisiin joissakin tilanteissa joutua arvioimaan mahdollisten rikoslain 4 luvun mukaisten oikeuttamis- ja anteeksiantoperusteiden soveltuvuutta tilanteeseen, jossa vanhempi on vienyt lapsen, mutta taustalla ovat olleet esimerkiksi lapsen kannalta lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta annetun lain 34 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaiset ja Haagin sopimuksessa tarkoitetut sietämättömät olosuhteet. 

Näillä perusteilla hovioikeus esittää harkittavaksi, olisiko toimenpiteistä luopumista koskevaan rikoslain 25 luvun 9a §:n säännökseen lisättävä mahdollisuus toimenpiteistä luopumiseen myös niissä tilanteissa, joissa tuomioistuin on katsonut, ettei lasta tarvitse palauttaa. Tällöin säännös voisi kuulua seuraavasti:

RL 25 luku 9a §:

Lapsikaappauksesta voidaan jättää syyte ajamatta tai rangaistus tuomitsematta, jos rikoksentekijä on vapaaehtoisesti palauttanut lapsen tai tuomioistuin on lapsen palauttamista koskevassa oikeudenkäynnissä hylännyt lapsen palauttamista koskevan hakemuksen. 

Lopuksi

Ehdotuksessa on edellä mainittujen lisäksi tiettyjä muita teknisluontoisia tai vastaavia muutosehdotuksia, joiden osalta hovioikeudella ei ole huomautettavaa. 

Nyt ehdotettu lapsikaappausta koskeva kriminalisoitu menettely tulisi ensimmäisen oikeusasteen käsittelyyn käräjäoikeudessa ja käräjäoikeuden ratkaisuun saisi normaalisti hakea muutosta hovioikeudelta. Hovioikeuden käsityksen mukaan ennen säännösten voimaantuloa tulisi järjestää esitutkintaviranomaisille, syyttäjille ja käräjäoikeuksien sekä hovioikeuksien lainkäyttöhenkilöstölle riittävä koulutus muun muassa Haagin sopimuksesta ja Bryssel II a -asetuksen artikloista siltä osin kuin ne täydentävät edellä mainittua sopimusta.

Presidentti		Lauri Melander

Kansliapäällikkö	Kristina Kahlas-Capodistrias

Lausunnon ovat valmistelleet: Hovioikeudenneuvos Riitta Rajala, hovioikeudenneuvos Helena Sunila ja viskaali Timo Ojala