KAAPATUL LAPSET ry.
Stenbäckinkatu 22 B 6
00250 Helsinki
kaapatut.lapset@kolumbus.fi

OIKEUSMINISTERIÖ
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

LAUSUNTO

Kaapatut  Lapset ry:n kantana esitämme lausuntonamme kunnioittavasti seuraavaa lapsikaappauksen kriminalisointia koskevasta hallituksen esitysluonnoksesta (oikeusministeriön lausuntoja ja selvityksiä 2005:6):

Kaapatut Lapset ry. on tyytyväinen, että järjestömme esittämä ja 108 kansanedustajan lakialoite (Marjukka Karttunen ym., lakialoite 60/2004 vp Laki rikoslain 25 luvun muuttamisesta) on tuottamassa tulosta, ja oikeusministeriö on valmistellut lapsikaappauksen kriminalisoinnista esitysluonnoksen. Lapsikaappauksen kriminalisointi omana tekomuotona parantaa olennaisesti lainsäädännöllistä tilannetta lapsen vapauteen kohdistuvien oikeudettomien tekojen saattamiseksi rikosoikeudellisen sääntelyn piiriin. Rikosoikeudellisella sääntelyllä on merkitystä arvioitaessa vakavien lapsikaappausten oikeudettomuutta ja moitittavuutta. Sillä on myös ennaltaehkäisevä luonne, sillä se toimii lapsen vanhemmille ja lapsen lähipiirille varottavana esimerkkinä siitä, että lapsikaappaus on rikos. Sääntely parantaa myös poliisin, muiden viranomaisten ja huoltajan keskinäistä yhteistyötä kaapatun lapsen palauttamiseksi ja kaappauksen estämiseksi. Poliisille se antaa pakkokeinolain mukaisesti tehokkaammat keinot puuttua lapsikaappauksiin.

Hallituksen esitysluonnos (om:n lausuntoja ja selvityksiä 2005:6) on kuitenkin puutteellinen ja keskeneräinen. Esityksen lähtökohta on, että lapsikaappaus on kyseessä, jos rikoslain 25 luvun 5 §:ssä tarkoitettu teko (lapsen omavaltainen huostaanotto) ”tehdään lapsen huoltoon liittyviä oikeuksia loukaten viemällä lapsi asuinvaltiostaan ulkomaille tai jättämällä lapsi palauttamatta ulkomailta asuinvaltioonsa, tekijä on tuomittava lapsikaappauksesta sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi”. Teko on sidottu omavaltaiseen huostaanottoon, vaikka nimenomaisesti lapsikaappausten tulkintaa omavaltaisiksi huostaanotoiksi on kritikoitu perustellusti. Teko on sidottu myös luonnosesityksessä Haagin lapsikaappaussopimuksen ”luvattomuus” kriteeriin, ja näin siihen, mitä kansainvälisen yksityisoikeuden alaan kuuluvassa sopimuksessa tarkoitetaan ”huoltoa koskevilla oikeuksilla”, kun voimassaolevassa rikoslainopissa sääntelyn kohde on suoraan kaapattu lapsi ja hänen eristämisensä ympäristöstään ja liikkumisvapautensa loukkaaminen viemällä hänet oikeudettomasti ulkomaille.

Miksi sääntelyä on uudistettava?

Erityisesti vaikeimpiin lapsikaappauksiin liittyy sydäntä raastavinta murhetta, ikävää, ahdistusta ja stressiä äidin/isän menetyksestä sekä lapsen menetyksestä. Äärimmäisissä tapauksissa Suomesta kaapatuista lapsista  5 – 10 elää ulkomailla piilotettuina, ilmeisesti väärennetyillä henkilötiedoilla. Lapsikaappaus on vakava lapsen ihmisoikeusloukkaus. Pahimmillaan se on lapseen kohdistuvaa perheväkivaltaa ja lapsen vapauteen kohdistuva rikos. Kaappaus loukkaa lapsen etua ja oikeuksia, mutta myös lapsensa menettäneen huoltajan huolto-oikeuksia.

Rikosoikeudellinen sääntely voi toimia ennaltaestävästi juuri tällaisissa tapauksissa. Sillä olisi yleisestävää vaikutusta siksi, että se osoittaa lapsikaappauksen olevan moitittavaa ja paheksuttavaa sekä kohdistuvan juuri lapsen etuun ja oikeuksiin. Kansainvälisten lapsikaappausten määrä lisääntyi Suomessa 90-luvun loppuvuosina, vakiintuen vuosittain 15-20 välille. Vuonna 2003 tapahtui 19 uutta kaappaustapausta, joiden kohteena oli 23 lasta. Uusien tapausten määrä on vaihdellut viime vuosina vähän, mutta edellisiltä vuosilta siirtyneiden ratkaisemattomien tapausten määrä on lisääntynyt. Viranomaisissa vireillä olevien uusien ja vanhojen tapausten määrä  oli vuonna 2003 yhteensä 43 kaappaustapausta, joissa kaappauksen kohteena oli yhteensä 54 lasta. 

Tapausten ja kaapattujen lasten lukumäärän lisääntyminen kertoo lapsikaappausten vaikeutumisesta, pitkittymisestä ja siitä että ne kohdistuvat valtioihin, joista on vaikeaa saada lapsia palautetuksi.  Erityisesti Venäjälle ja Pohjois-Afrikkaan kaapattuja lapsia on vaikeaa, jopa mahdotonta, saada palautetuksi. Vuonna 2003 Kaapatut Lapset ry. tilastoi yhteensä 84 tapausta (113 lasta), joissa lapset olivat kaappauksen, kaappausuhan tai vakavan kansainvälisen huoltokiistan kohteena. Tosiasialliset luvut lienevät paljon suuremmat, sillä lastensa kaappauksista puhuminen koetaan vieläkin ongelmalliseksi ja häpeälliseksi.

Rikosoikeudellisella sääntelyllä voidaan pureutua erityisesti kaappausuhan kohteena olevien lasten suojaamiseen sekä tietysti joissakin tapauksissa voidaan vaikuttaa kaapatun lapsen palauttamiseksi.  Kansainvälisen lapsikaappauksen tulkitseminen nykytilanteessa lähtökohtaisesti rikoslain 25 luvun 5 §:n mukaisaisesti omavaltaiseksi huostaanotoksi on osoittautunut riittämättömäksi jäljempänä kuvattavista syistä. Siksi tarvitaan uusi nimenomaan kansainvälisten lapsikaappaukstem arviointiin soveltuva rikosoikeudellinen erityissäännös, ja ehdotuksemme mukaisesti myös sen törkeä tekomuoto.

Kaapatut Lapset ry on koonnut seuraavan tilaston kansainvälisten lapsikaappaustapausten ja kaapattujen lasten lukumäärän kehityksestä vuosina 1982-2003 (suluissa uudet ja edellisiltä vuosilta viranomaisissa vireillä olevat tapaukset ja lasten lukumäärä yhteensä). Tiedot on koottu eri lähteistä ja ne saattavat olla joiltakin osin epätarkkoja.

Vuosi		Kaapp.tap. lkm.			Kaapattujen lasten 	lkm

1982				3					4
1983				1					1
1984				2					2
1985				5					6
1986				3					3
1987				0					0
1988				0					0
1989				2					2
1990				1					1
1991				6					8
1992				4					8
1993				2					3
1994				13					19
1995				16					22
1996				19					22
1997				20		                     23
1998				15					*
1999				11					*
2000				17	(28)				19	(32)
2001				17	(26)				19	(31)
2002				16	(30)				19	(34)
2003				19	(43)				23	(54)
_____________________________________________________________________
		Yhteensä    192 kaapp.tapausta	Yhteensä   230 kaapattua lasta

* Vuosilta 1998 ja 1999 ei löydetty kaapattujen lasten lukumäärää, mutta ainakin yhtä monta lasta kaapattu näinä vuosina kuin tapauksiakin.

Edellä esitetty lapsikaappausten ja kaapattujen lasten lukumäärää kuvaava taulukko on esitetty lausuntomme lopussa liitetaulukkoina graafisessa muodossa.

Yleistä arviointia oikeusministeriön lausuntoesityksestä

Lapsen vapauteen kohdistuvan uuden rikosteon, lapsikaappauksen,  säätämisessä rangaistavaksi tulee ottaa huomioon, että lainvastaisesta teosta epäillyn vapauteen puuttumisen pakkokeinoilla tulee olla harkittua ja huolellisesti säänneltyä siten, että perustuslain ja kansainvälisten ihmisoikeussopimusten määräykset on otettu huomioon. Nämä kieltävät mielivaltaisen puuttumisen yksilön vapauteen. Viranomaisilla on oikeus puuttua yksilön vapauteen, kun puuttuminen tapahtuu yleisesti hyväksyttävillä perusteilla. Yhdistyksemme kannan mukaan tällainen puuttuminen on hyväksyttävää, kun se tapahtuu yhteiskunnan yleisen edun ja erityisesti kaapatun lapsen edun ja oikeuksien sekä hänen huoltajansa laillisten huolto-oikeuksien ja -velvollisuuksien
suojaamiseksi sekä rikoksen selvittämiseksi ja syylliseksi todetun rankaisemiseksi. 

Vapaus kuuluu perus- ja ihmisoikeuksina suojattaviin yksilön intresseihin. Kaikkien osapuolten, niin kaappauksen uhrin, lapsen, kuin hänet menettävän vanhemman mutta myös kaappaajan, kannalta on tärkeää, että sekä oikeudellinen sääntely että myös oikeusprosessi täyttävät oikeudenmukaisen oikeudenkäyntimenettelyn ja muut perus- ja ihmisoikeusvaatimukset. Vapautta suojataan perustuslain 7 §:n ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen (EIS) 5 artiklan normein ja sopimusmääräyksin. Näiden mukaan jokaisella on oikeus henkilökohtaiseen vapauteen, koskemattomuuteen ja turvallisuuteen. Viranomaisten toimesta tapahtuvan vapaudenriiston on täytettävä EIS:n 6 artiklan edellyttämät edellytykset oikeudenmukaisesta oikeudenkäyntimenettelystä.

Viranomaisten puuttumisen on toteutettava sekä asianomistajan, lapsen ja hänen huoltajansa että epäillyn/syytetyn oikeussuojan tarve. Valitettavasti tällainen perus- ja ihmisoikeuksiin perustuva syvällisempi tarkastelu esitysluonnoksesta puuttuu kokonaan. Tällainen pohdiskelu auttaisi asianosaisia, oikeudellisia avustajia ja säännöksen toimeenpanijoita, poliisia, syyttäjiä ja tuomioistuimia tulkitsemaan sitä, millaista oikeushyvää säännöksellä on konkreettisesti tarkoitettu suojattavan.

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin (EIT) on soveltamiskäytännösään korostanut vapaudenriiston edellytysten sääntelyn oikeusvarmuuden periaatteen merkitystä. Edellytykset tulee määritellä selvästi ja lain soveltamisen tulee olla ennalta-arvattavaa siten, että säännös täyttää ihmisoikeussopimuksen standardin, jonka mukaan lain tulee olla riittävän täsmällinen, jotta asianomainen voi arvioida ennalta säännöksissä kielletyn toiminnan seuraukset. (Ks. esim Halijoki 2001, 206; Ervo 2005; Pellonpää 2000) Nyt tällainen ihmis- ja perusoikeuksiin perustuva oikeusvarmuustarkastelu puuttuu täysin. Erityisesti olisi odottanut, että tässä yhteydessä olisi pohdittu lasta ja hänen itsemääräämisoikeuttaan suojaavien kansainvälisten ihmisoikeussopimusten suhdetta sääntelyyn. Tällainen tarkastelu on mielestämme välttämätöntä. Lapsikaappauksen kriminalisoinnissa on kyse perustuslain 7 §:ssä turvatun henkilökohtaisen vapauden ja koskemattomuuden arvioinnista.. Säännöksen takaama perusoikeus ja sitä vastaava ihmisoikeus suojaavat ihmisen fyysisen vapauden ohella myös hänen tahdonvapauttaan ja itsemääräämisoikeuttaan (HE 309/1993 vp, s. 46). Tällainen perusteellisempi pohdinta on tehty esimerkiksi ihmiskauppaa, paritusta ja prostituutiota koskevan työryhmän osamietinnössä, oikeusministeriön työryhmämietintö 2003:5. 

Suomalaisessa rikosoikeudessa vakavimpia lapsikaappaustapauksia on tarkasteltu rikoslain 25 luvun 1 §:n mukaisesti lapsen vapaudenriistona (Ks. Kouvolan hovioikeuden tuomio 21.11.1997, nro 1313, diaarinro R 97/650)  tai törkeänä vapaudenriistona (ks. tuore Mikkelin käräjäoikeuden tuomio 28.10.2004, nro 952, diaarinro R 03/217). Laajemmin määriteltynä vapaus voidaan ymmärtää pakottamisen vastakohdaksi. Vapauteen kohdistuvan rikoksen tunnusmerkistö edellyttää toimimista toisen tahtoa vastaan. Vapaudenriisto on vapauteen kuuluvien rikosten perustunnusmerkistö, jonka kvalifioitu tekomuoto on törkeä vapaudenriisto. Lapsen omavaltainen huostaanotto on vapaudenriiston erityistilanne. Omavaltaista huostaanottoa sovelletaan lähinnä lapsen vanhempien kiistellessä avioeron yhteydessä lapsen huollosta. Törkeämmissä tapauksissa kyse on yleissäännösten mukaisesta vapaudenriistosta. (Ks. esim. Nuutila 1999.) Tämän takia onkin outoa, miksi esityksessä ei edes tarkastella lapsikaappauksen suhdetta vapaudenriiston ja törkeän vapaudenriiston tunnusmerkistöihin, puhumattakaan olemassaolevien säännösten soveltamisesta ja tulkinnasta. Ehkä valitussa linjassa heijastuu se, että  nyt pyritään suojaamaan lapsen alkuperämaassa voimassaolevan oikeustilan entiselleen palauttamista, ei sinänsä välittömästi lapsen vapauden ja oikeuksien loukkaamista.

Esityksestä ei selviä, mitä rikosoikeudellisella lapsikaappauksella tarkoitetaan. Tämä on vahinko, sillä lapsikaappaus on yleisessä kielenkäytössä mitä erilaisimpien tekojen ilmaus. Sitä käytetään julkisuudessa myös ilmauksena maansisäisistä lapsikaappauksista, omavaltainen huostaanotto - ja vapaudenriistotilanteista. Ilmaisu lapsikaappaus (”child abduction”) on median luomus. Se on enemmän kotonaan sanomalehdissä kuin oikeudellisissa teksteissä. (Beaumont & McEleavy 1999, 1.) Heidän mukaansa käsite on kansainvälisen yksityisoikeuden kontekstissa synonyymi yksipuoliselle vanhempien, huoltajien tai läheisten perheenjäsenten tekemälle maastaviennille (removal of children) tai palauttamatta jättämiselle (retention of children). Sillä ei ole yhteyttä kolmansien osapuolten tekemiin kaappauksiin, tai niihin mitä on joskus pidetty ”klassisina kidnappauksina”. Beaumontin ja McEleavyn tarkastelu osoittaa, mitä vaikeuksia kansainvälisen yksityisoikeuden mediassa muokkaaman käsitteen siirtäminen rikosoikeudelliseksi käsitteeksi ilman perusteellista pohdintaa voi aiheuttaa. Tämän vuoksi ”lapsikaappaukselle” olisikin annettava rikoslainoppiin kiinnittyvä käsitesisältö siten, että se suhtautetaan ensisijaisesti vaoaudenriistoa koskeviin säännöksiin.

Esitetty lakiteksti RL 25 luvun 5 a § lapsikaappauksesta ja  säännöksen perustelut eivät selvennä sitä, mikä ja miksi teko on rikosoikeudellisesti oikeudeton, moitittava ja tuomittava. Lakitekstistä ja perusteluista tulee selvitä oikeudettoman ja tarkoituksellisen, ellei kyse ole tuottamuksellisen teosta, teon tunnusmerkit. Esityksen lakiteksti ja perustelut on sidottu Haagin lapsikaappaussopimuksen määrittelyyn luvattomasta lapsen poisviennistä ja palauttamatta jättämisestä. Kun rangaistavaan vapaudenriistoon voi syyllistyä kahdella tavalla, riistämällä toiselta liikkumisvapauden (esim. kuljettamalla ulkomaille pienemmän lapsen) tai eristämällä toinen ympäristöstään, niin jää täysin epäselväksi, miten Haagin sopimuksen mukainen lapsen luvaton poisvienti tai palauttamatta jättäminen täyttäisi lapsen vapauteen kohdistuvan rikoksen tunnusmerkistön. Tyypillinen vapaudenriiston soveltamistilanne on, kun ”poisviety lapsi on niin pieni, että mistään suostumuksesta ei voida puhua. Sylivauvan omavaltainen mukaan ottaminen täyttää vapaudenriiston tunnusmerkistön etenkin jos vanhempi vie vauvan elinympäristöstään luonnottomiin olosuhteisiin syrjäiseen piilopaikkaan.” (Nuutila 1999, 566.) Kuten edellä on todettu kielletyn rikosoikeudellisen teon edellytykset on määriteltävä selvästi ja täsmällisestä ja lain soveltamisen tulee olla ennalta-arvattavaa siten, että ennalta tiedetään mikä on rikosoikeudellisesti kiellettyä.

Lapsikaappaussopimuksen sitominen luvattomuuskriteereihin on epäonnistunut ratkaisu, ja se johtaa uusiin ja vaikeisiin tulkintaongelmiin. Haagin sopimuksen määrittely perustuu kansainväliseen yksityisoikeuteen, ja sen arviointi, mikä on luvaton lapsikaappaus tapahtuu lapsen alkuperävaltion lainsäädännön, ja jos on annettu ns. vahvistuspäätös luvattomasta poisviennistä tai palauttamatta jättämisestä, tai tuomioistuimen päätöksen mukaisesti. Kysymyksessä on luonteeltaan yksityisoikeudellinen määrittely. Haagin sopimuksessa tarkoitetuilla ”huoltoa koskevilla oikeuksilla” on autonominen merkityksensä. Yksityisoikeudellisen luvattoman teon määritelmän siirtäminen sellaisenaan rikosoikeudelliseksi määrittelyksi ei ole tarkoituksenmukaista. Nykyisellään määrittelyjen sitominen toisiinsa johtaa vaikeisiin ja ristiriitaisiin tulkintatilanteisiin siksikin, että yksityisoikeudellisessa lapsikaappauksen määrittelyssä nojaudutaan lapsen alkuperävaltion lainsäädäntöön. Tämä ei luonnollisestikaan tarkoita sitä, etteikö yhdistyksemme käsityksemme mukaan ”huoltoa koskevia oikeuksia” loukatessa voitaisi syyllistyä rikosoikeudellisesti arviotavaan tekoon. 

Lapsikaappauksen rikosoikeudellista määritelmää tulee kehittää siten, että lakitekstistä ja sen perustelusta selviää suoraan se, millainen lapsikaappauksen tekomuoto  on oikeudeton, moitittava ja tuomittava, kuten on tehty esimerkiksi Ruotsissa ja Norjassa.. Teonkuvaukseen on sisällytettävä lapsikaappauksen tekemisen oikeudettomuus (lapsen huolto-oikeuksien ja huoltovelvollisuuksien loukkaaminen; lapsen vapauden ja liikkumisvapauden loukkaus mm. kuljettamalla hänet ulkomaille, eristämällä lapsi hänen sosiaalisesta ympäristöstään,  huoltajastaan, sukulaisistaan esimerkiksi sisaruksistaan, kodistaan, kavereistaan, koulusta, harrastuksistaan). Toinen osa oikeudettomuutta liittyy lapseen kohdistuvaan, hänen vapauttaan loukkaavan teon, kansainvälisen lapsikaappauksen,  haitallisten ja vahingollisten vaikutusten arviointiin (tutusta ja läheisestä äidistä/isästä eristämisen vieraannuttava vahingollisuus ja traumaattisuus, lapsen psyykkisen terveyden ja hyvinvoinnin vahingoittaminen ja vaarantaminen).

Esityksen yksityiskohtaisempi arviointi

Esityksen johdannossa ikään kuin alustavana havaintona, kerrotaan sivuilla 3-4 , että nykyinen rikoslain 25 luvun 5 §:ssä säädetty rangaistus lapsen omavaltaisesta huostaanotosta, sakkoa tai enintään kuusi kuukautta vankeutta. ”On mahdollista, että lapsen vieminen läheisen henkilön toimesta pois maasta ei täytä nykyisten ankarammin rangaistavien rikosten kuten vapaudenriiston tunnusmerkistöä”. Kaapatut Lapset ry:n mukaan havainto on sinänsä oikea, mutta epäselvästi ja turhan varauksellisesti ilmaistu. Toisaalta oikeuskäytännössä vakavimpiin tapauksiin on nimenomaan sovellettu ankarammin rangaistavien rikosten säännöksiä. Nykyinen omavaltaisen huostaanoton maksimirangaistus on vain kuusi kuukautta vankeutta, mikä ei riittävästi heijasta teon moitittavuutta, kuten 108 kansanedustajan allekirjoittamassa lakialoitteessa todetaan. Hallituksen esityksen eduskunnalle tulee olla selvä ja tuoda esiin, miksi on olemassa lainsäädännön kehittämistarvetta. Keskeisiä syitä lainsäädännön kehittämistarpeelle ovat:

1)	Omavaltaisen huostaanoton rangaistusasteikko on niin lievä, että pakkokeinolain 1 luvun 2 §:n mukaan poliisimiehen kiinniotto-oikeus ei edes täyty, koska kiinniotto on rikoksen laatuun liittyvien edellytystensä puolesta kytketty pidättämisen edellytyksiin. Ja pidättäminen tulee kyseeseen, kun rangaistukseksi on säädetty vähintään yksi vuosi vankeutta.
2)	Schengen-järjestelmän mukaan omavaltaisen huostaanoton kyseessä ollessa ei voida käyttää tehokkaita toimenpiteitä kaapatun lapsen pikaiseksi palauttamiseksi, koska vasta vapaudenriiston kohdalla, jonka rangaistusmaksiimi on kaksi vuotta, kaappaajasta on mahdollista tehdä 95 artiklan mukainen SIS-kuulutus (säilöönotto luovutustarkoituksessa) edellyttäen, että henkilö on poissaolevana vangittu. Lapsen huostaanoton rangaistusmaksimi on vain 6 kuukautta. Tällöin luovutuspyyntöä ei voida tehdä. Jos lapsesta on tehty huostaanottopäätös, on mahdollista tehdä 97 artiklan mukainen turvasäilöönottopyyntö. Tällaisen kuulutuksen tekee paikallispoliisi virka-apuna sosiaaliviranomaisten pyynnöstä. Yhdistyksemme mukaan joka tapauksessa, olipa lapsikaappaus säännelty miten tahansa rangaistavaksi, oikeusministeriön, ulkoministeriön, sosiaali- ja terveysministeriön ja viranomaisten tulisi erityisesti vakavissa tapauksissa lisätä valmiuksia pysäyttää kaapattu lapsi Schengen-alueelle poliisin ja sosiaaliviranomaisen yhteistyöllä 97 artiklan mukaisesti. Näin onkin eräissä tapauksissa menestyksellisesti onnistuttu menettelemään.
3)	Omavaltaisen huostaanoton rangaistusasteikko on niin lievä, että edellä esitettyjen käytännöllisten puutteiden ohella se ei heijasta oikealla tavalla kansainvälisen lapsikaappauksen oikeudettomuutta ja moitittavuutta. Säännöksen tekstimuotoilu sopii hyvin huonosti varsinaisen lapsikaappauksen rikosoikeudelliseksi arvioimiseksi.

Joka tapauksessa ulkomaille tapahtuvan lapsikaappaussäännöksen tunnusmerkistön tulee olla tunnusmerkistöltään ja teonkuvaukseltaan selvä ja muista säännöksistä erottuva. Voi olla edelleen tarvetta, että kaikkein törkeimmissä tapauksissa olisi oma säännös törkeimmille kaappaustapauksille, joissa rangaistuismaksimi olisi ankarampi kuin kaksi vuotta, kuten törkeää vapaudenriistosäännöstä käytettäessä on tehty ja kuten Ruotsin Brottsbalkenissa on säädetty (ks. Holmqvist & kumpp.). Tapausten tarkastelu osoittaa, että vaikka käytännössä on ollut mahdollista kayttää ankarampaa törkeän vapaudenriiston rangaistusasteikkoa, tosiasiassa tuomioistuimet ovat arvioineet törkeiksi ja normaaleiksi vapaudenriistoiksi luokitellut teot rangaistavaksi suhteellisen lievästi käyttäen lieviä tai keskimääräisiä rangaistuksia. Varmaan tarkoitus ei olekaan se, millainen rangaistus teosta määrätään, mutta erityisen tärkeää on että tekoa voidaan arvioida myös rikosoikeudellisesti törkeänä, ja näin osoittaa teon moitittavuuden oikea aste, jos tuomioistuin katsoo siihen olevan aihetta.

Näin menetellään Ruotsissa. Jos rikollinen teko, egenmäktighet med barn, on törkeä, tekijä tuomitaan vankeuteen, vähintään kuudeksi kuukaudeksi ja korkeintaan neljäksi vuodeksi. Nykyään tällaista tekoa voidaan arvioida Suomessa törkeänä vapaudenriistona rikoslain 25 luvun 2 §:n mukaan. Ruotsissa rangaistusasteikkoa ankaroitettiin vuonna 1993, jolloin enimmäisrangastus törkeästä omavaltaisuuden tekomuodosta nostettiin kahdesta vuodesta neljään vuoteen vankeutta. Nämä muutokset eivät ilmentäneet mitään periaatteellista muutosta asenteissa rikollisiin vähäisimmissä lapseen kohdistuvissa omavaltaisuustapauksissa. (Holmqvist & kumpp., 333.)

Mitään täsmällisiä ohjeita siitä, milloin on kyseessä törkeä teko, ei ole olemassa. Lainmuutoksen yhteydessä 1983 ministeriö kuitenkin lausui, että lapseen kohdistuva omavaltaisuus sisältää sen, että lapselle annetaan rikosoikeudellista suojaa sitä vastaan, että lapsi tulisi erotetuksi huoltajastaan. Esimerkkinä mainitaan, että lapsi tempaistaan tutusta ympäristöstään ja viedään ulkomaille, jossa hänet pakotetaan elämään täysin ”puhtaaksikuurattuna” (helt avskuret) yhteyksistään vanhaan kotiinsa ilman tietoa, saako koskaan tavata toista vanhempaansa. Tietyissä tapauksissa lapsi voidaan jättää palauttamatta sellaisilla tavoilla, että teko tulee arvioitavaksi lapsen oikeudettomana vapaudenriistona. Tällaisessa tapauksessa olosuhteet eivät ole sellaisia, että kyseeseen tulisi törkeä teko. Myös muissa tapauksissa kuin että lapselle ulkopuolinen vie hänet maasta, rikos voi tulla tarkastelluksi törkeänä. Huomiota pitää kiinnittää, mikä vaikutus poisviennillä tai palauttamatta jättämisellä on ollut lapseen. Erityinen merkitys on sillä, mitkä suhteet lapsella on huoltajaansa tai hoitajaan ja tekijään. Myös tekijän sopivuutta huolehtia lapsesta  voidaan harkita arvioinnissa. On otettava myös huomioon, kuinka tekijä on harkinnut tekoa, kun omavaltaisuus alussa tapahtui. Myös muilla olosuhteilla voi olla merkitystä, kun yksittäisissä tapauksissa ratkaistaan, onko rikos katsottava törkeäksi. (Holmqvist & kumpp., 333 – 334.) 

Nämä ruotsalaisessa rikoslainopissa esitetyt lähtökohdat toteutuvat jäljempänä tarkastellussa alioikeuden tuomiossa, jokka kaappaaja tuomittiin omavaltaisuuden törkeästä tekomuodosta.

Myös sellainen vaihtoehto on, joskin epätarkoituksenmukainen, että hallituksen esityksen yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan, että kaikkein vakavimpia ja vahingollisimpia kaappaustapauksia voidaan arvioida edelleen  rikoslain 25 luvun 1 §:n ja 2 §:n tarkoittamina vapaudenriisto- ja törkeä vapaudenriisto –tekoina. Tämä merkitsee kuitenkin sitä, että rajaa vapaudenriiston tunnusmerkistöihin olisi täsmennettävä.

Johtopäätöksenä esitetään, että tällaista lapsikaappausta koskeva erillinen rangaistussäännös on joka tapauksessa tarpeen havainnollisuudenkin vuoksi. Käsityksemme mukaan hallituksen esitysluonnos on liian epämääräinen, ja ikään kuin oikeusministeriö ei olisi ymmärtänyt, miksi  Kaapatut Lapset ry. on esittänyt lapsikaappauksen kriminalisointia ja miksi 108 kansanedustajaa on tehnyt lakialoitteen asiasta. Lainvalmistelutyössä lainsäädännön muutostarve on kyettävä yksilöimään. Varmaankaan oletus lainsäädäntötarpeen havainnollisuudesta, ei riitä eduskunnalle, puhumattakaan lakitekstiä ja esitöitä tulkitseville ja soveltaville viranomaisille, juristeille ja asianosaisille mutta ei myöskään tuomioistuimille, jotka joutuvat arvioimaan teon oikeudettomuutta, moitittavuutta ja tuomittavuutta ja päättämään teon rangaitavuudesta. Yksi kaikkein keskeisimmistä oikeusperiaatteista on oikeussuojan ja ennakoitavuuden vaatimus. Esitysluonnoksessa teon tunnusmerkit ja teonkuvaus on niin epämääräisesti esitelty, että erityisesti kaapatun lapsen ja lapsensa menettäneen vanhemman oikeussuojan tarvetta luonnos ei tyydytä. Lapsikaappauksen rikosoikeudellisen teon tuomittavuuden ennakointi on täysin ennakoimatonta. 

Yhdistyksemme edellyttää, että lapsikaappausta koskeva tekomuoto on huolellisesti ja harkiten valmisteltu. Vakavat rikosteot ja puuttuminen niihin henkilön vapautta rajoittavalla tavalla edellyttää selvää ja täsmällistä ja  ennalta-arvattavaa sääntelyä ja säännösten sovellettavuutta. Tämä on myös kaapatun lapsen edun ja hänet menettäneen huoltajan oikeuksien mukaista.

Jos lainvalmistelu on huolellista, ja teon tunnusmerkit ja teonkuvaus ilmenee selvästi lakitekstistä ja hallituksen esityksestä ja sääntely koskee vakavien tekojen ankarampaa rangaistavuutta kuten luonnoksessa todetaan (Om:n luonnos, s. 4), silloin ei ole tarvetta harkita syyttämisen ja tuomitsemisen toimenpiteistä luopumissäännöksen tarpeellisuutta. Ajatus lapsikaappausnormin sitomisesta  rikoslain 25 luvun 5 §:n sisältöön ei ole tarkoituksenmukaista näiltäkään osin. 

Lainsäädännön nykytilaa on arvioitu luvussa 2. Lapsikaappausta koskien arviointi on suoritettu alaluvussa 2.1.3 Lapsen omavaltainen huostaanotto ja lapsikaappaus (sivut 10-11). Luvussa vain kahdessa ensimmäisessä kappaleessa on tarkasteltu rikosoikeudellista tekoa, kuvaten lähinnä omavaltaisen huostaanoton tunnusmerkistöä ja teonkuvausta. Todetaan, että lapsen omavaltainen huostaanotto saattaa sisältää piirteitä, jotka tekevät omavaltaisena huostaanottona kuvatun teon ankarammin rangaistavaksi. Lopuksi luonnoksessa mainitaan lyhyesti lähinnä kysymykseen tulevista eräistä muista rikoslain 25 luvun vapauteen kohdistuvista rikoksista vapaudenriisto (1 §), törkeä vapaudenriisto (2 §) tai pakottaminen (8 §).

Luonnoksessa ei ole edes kattavasti kuvattu nykytilaa lainsäädännössä eikä oikeuskäytännössä. Luonnoksesta ei käy selville mitenkään, mikä ulkomaille tapahtuneissa lapsikaappauksissa on se rikosoikeudellinen peruste, jonka johdosta lapsikaappaus voidaan arvioida nykytilan mukaisesti joko lapsen omavaltaiseksi huostaanotoksi tai vapaudenriistoksi/törkeäski vapaudenriistoksi (ks. em. Kouvolan hovioikeuden tuomio 21.11.1997, nro 1313, diaarinro R 97/650). Kyseisessä tuomiossa hovioikeus arvioi teon vapaudenriistoksi eikä lapsen omavaltaiseksi huostaanotoksi. Käräjäoikeus oli arvioinut ensin teon täyttäneen omavaltaisen huostaanoton tunnusmerkistön. Tämän jälkeen käräjäoikeus harkitsi, täyttyvätkö ankarammat vapaudenriiston 1 §:n ja 2 §:n tunnusmerkit. Kun tekijä oli teon aikana menettänyt yhteishuoltajuuden, lapsen vapaudenmenetystä oli jatkunut jo yli neljä kuukautta, tekijä oli ilmaissut jatkavansa tekoa ja hän ei ollut noudattanut huoltopäätöstä, lapsi oli kuusivuotias ja eristäminen äidistä katsottiin vieraannuttavaksi ja vahingolliseksi, tekijä oli toiminut täysin tietoisesti ja tarkoituksellisesti, käräjäoikeus arvioi teon törkeäksi vapaudenriistoksi.

Hallituksen esitysluonnos ei tarjoa mitään sisällöllisiä kriteerejä lapsikaappauksen rikosoikeudellisen teon arviointiin. Onko tietoinen valinta, vai lapsus, että kriteerit on poimittu lapsikaappausta koskevista yksityisoikeudellisista kansainvälisistä sopimuksista, joissa ei edes esiinny lapsikaappauksen määritelmää? Esimerkiksi luonnoksessa laajasti esitelty Haagin lapsikaappaus ei tarjoaa kriteerejä sille, mikä ja miksi teko olisi samalla rikosoikeudellisesti arvioitava rangaistavaksi. Haagin sopimuksen mukainen yksityisoikeudellinen ”luvaton” lapsen poisvienti tai palauttamatta jättäminen on huolto-oikeuksien loukkaus, jolla on siis autonominen merkitys. Epäilemme, että tällainen tunnusmerkistö ei voi millään tavalla toimia rikosoikeudellisen teon tunnusmerkistönä. 

Beaumont ja McEleavy toteavat, että lapsikaappaussopimuksen ja kriminalisoinnin suhteesta on käyty keskustelua eikä yksimielisyyttä ole saavutettu. Toiset vastustavat johtuen siitä, että kriminalisointi estää vapaaehtoiset palautukset ja voi estää kaappaajaa saamasta huoltajuuden, vaikka hän olisikin sopiva huoltajaksi. (Beaumont & McEleavy 1999, 28.) 

Käsityksemme mukaan lapsikaappaus tulee tekona kriminalisoida. Mutta sitä ei tule sitoa Haagin lapsikaappaussopimuksen määritelmiin ja tilanteisiin. Se ei ole tarkoituksenmukaista, ja se voi näin säänneltynä estää vapaaehtoisia palautuksia. Lapsikaappaukselle rikosoikeudellisena tekona on annettava rikoslainoppiin perustuva merkitys, ja sitä on täsmennettävä lainsäädäntöprosessissa muodostuvalla itsenäisellä sisällöllä ja merkityksellä.

Lapsensa menettävän vanhemman ja myös lapsen kannalta aiottu ehdotus toteutuessaan merkitsisi huononnusta ja epämääräisyyttä sekä tulkintakiistoja, koska nyt aiotussa muodossa teon tarkoituksena on lapsen alkuperämaan huoltoa koskevan lain, huoltosopimuksen tai –päätöksen suojaaminen, ei lapsen suoranainen suojaaminen eristämiseltä ja vapauden riistämiseltä.

Nykytilan kuvausluvussa, jossa siis piti ilmeisesti kuvata rikosoikeudellista lapsen omavaltaista huostaanottoa ja lapsikaappausta, kuvataan siis yksityisoikeudellisiä sopimuksia ja niitäkin pinnallisesti. Kuvauksesta ei käy selville, miksi yksityisoikeudellisia sopimuksia ja erillisiä määräyksiä, esimerkiksi nyt voimaantullutta Bryssel II a –asetusta ja konsulipalvelulain 31 ja 32 §§ on kuvattu. Kyseiset konsulipalvelulain säännökset selventävät sitä, milloin ulkoministeriö on toimivaltainen auttamaan lapsikaappaustapauksissa, mutta tällaisessa avussa ei ole kyse rikosoikeudellisesta tutkinnasta ja arvioinnista. Kaapatun lapsen vanhempaa autetaan samojen kriteerien mukaisesti kuin Haagin sopimuksen osallistujavaltioihin kaapattaessa lasta, lukuunottamatta että kansainvälistä sopimusvelvoitetta ei ole. Tämän takia auttamistyössä esiintyy vaikeuksia, koska palauttamiselle näistä valtioista ei ole kansainvälisesti voimassa olevaa velvoitetta. Tämän takia rikosoikeudellisella sääntelyllä on hallituksen esitysluonnoksessa esitettyä suurempi merkitys juuri ei-sopimusvaltioihin kaapatuille lapsille.

Lopuksi (s. 11) todetaan, että lapsen poisviemistä tai palauttamatta jättämistä ei ole pidettävä luvattomana, jos huolto-oikeuksien haltija on antanut menettelyyn suostumuksensa taikka on sen joko nimenomaisesti tai hiljaisesti hyväksynyt. Tämäkin on vain Haagin lapsikaappaussopimuksen tarkoittama peruste sille, että sopimuksessa tarkoitettu palautuspyynnön vastaanottanut valtio voi jättää palauttamatta lapsen. Kyse ei ole siis rikosoikeudellisesta kriteeristöstä, jonka mukaan voitaisiin arvioida lapsen omavaltaista huostaanottoa ja rikosoikeudellista lapsikaappausta. Kuvaus on muiltakin osin epätarkka ja epäinformatiivinen, sillä sopimuksen 13 artiklassa esitellään muitakin perusteita oikeus- ja hallintoviranomaisten kieltäytymiselle palauttaa lapsi. Tällaisia perusteita ovat, kun on olemassa vakava vaara, että palauttaminen saattaisi lapsen ruumiillisille tai henkisille vaurioille alttiiksi taikka että lapsi muutoin joutuisi kestämättömään tilanteeseen (sopimuksen 13 artikla).

Tällaisessa tapauksessa sen käsittely rikosoikeudellisena tuntuu absurdilta, jos lapsi on jo alkuperävaltiossa joutunut rikoksen kohteeksi. Korkein oikeus on marraskuun 1 päivä 1995 kieltäytynyt palauttamasta tällaisessa tapauksessa  lasta Israeliin. Korkein oikeus päätti, että olosuhteiden vuoksi (sopimus, jonka mukaan lapset ja äiti asuisivat samassa osoitteessa lasta pahoinpidelleen isän kanssa) äiti on riippuvainen isän taloudellisesta tuesta ja siksi jatkuvassa alistetussa suhteessa isään, ja on ilmeisesti pysyvä konfliktitilanne, joka aiheuttaa vahingollisia vaikutuksia lapsiin. Ottaen huomioon todisteet isän luonteesta, on vakava vaara että lapset saatettaisiin alttiiksi ruumiilliselle ja henkiselle vahingoille. Tuomioistuimen arvion mukaan ei voida hyväksyä, että lapseen kohdistuva väkivalta oikeutettaisiin, johtuipa se sitten isän ristiriidoista äidin kanssa tai sen takia, että hän on kykenemätön kontrolloimaan aggressiivista käyttäytymistään. Korkein oikeus ei em. tapauksessa hyväksynyt sellaista moitittavaa käyttäytymistä, että lasta kuritetaan ja rangaistaan.
		
Lopulta, korkein oikeus myös tarkasteli, voidaanko palauttamisesta kieltäytyä perusteilla, että lapset vastustavat palauttamista ja ovat saavuttaneet iän ja kypsyyden että heidän mielipiteeseensä voidaan kiinnittää huomiota. Vaikka tyttäret D ja E vastustivat, heidän mielipiteelleen ei voitu antaa sellaista oikeusvaikutusta, että se muodostaisi esteen palautukselle. Mitä tulee pojan C ilmaisemaan vastustukseen, tuomioistuin katsoi että hänen pahoinpitelynsä ovat aiheuttaneet nämä vastaväitteet, ja pahoinpitelyt ovat vaarantaneet väkivaltaisesti hänen fyysistä koskemattomuuttaan. Tämän takia korkein oikeus katsoi, että perusteet vastustukselle ovat hyvin perusteltuja. Tästä syystä korkein oikeus päätti, että myös koska C vastusti palauttamista oli este määrätä hänet palautettavaksi lapsenhuoltolain 34 §:n 1 momentin 3 kohdan mukaan.

Edellä tarkasteltu tapausesimerkki osoittaa, minkälaisiin soveltamis- ja tulkintaongelmiin joudutaan, jos luonnosesityksessä esitetty sääntelyperusta omaksutaan rikosoikeudellisen sääntelyn perusteeksi.

Viimeisenä kohtana Haagin lapsikaappaussopimuksen  13 artiklassa on, että palauttamisesta voidaan kieltäytyä, jos lapsi vastustaa palauttamista ja jos viranomainen katsoo, että lapsi on saavuttanut sellaisen iän ja kypsyyden, että lapsen mielipiteeseen on aiheellista kiinnittää huomiota. Sopimusmääräykset on melko tarkalleen transformoitu lapsenhuoltolakiin. Lapsen kuuleminen ja riittävän iän ja kypsyyden huomioonottaminen sekä lapsen itsemääräämisoikeus ovat keskeisiä lasta koskevia ihmisoikeussopimusmääräyksiä. Nykytilaa ja esitettyä lakitekstiä ei ole arvioitu mitenkään tältäkään kannalta.

Asia on merkityksellinen arvioitaessa omavaltaisen huostaanoton ulottuvuutta, jonka varaan esitysluonnoksessa lapsikaappaussäännöstä on esitetty. Omavaltainen huostaanotto tuli rikoslakiin rikoslainsäädännön uudistamisen II vaiheessa eduskunnan kuullessa asiantuntijoita. Eduskunnan lakivaliokunta toteaa mietinnössään, että ”(j)os sen sijaan esimerkiksi 12 vuotta täyttänyt lapsi itse muuttaa tai haluaa jäädä sen vanhemman luo, jolla on vain tapaamisoikeus lapseen, ei vanhempi salliessaan lapsen jäädä asumaan hänen luokseen toimi omavaltaisesti” (1994 vp – LaVM 22 – HE 94/1993 vp, 15).

Asian jättäminen huomiotta on vakava puute luonnosesityksessä, sillä muun muassa Nuutila on kiinnittänyt huomiota asiaan. Hänen mukaansa ”(l)apsen antama suostumus ympäristöstä eristämiselle ei aina poista teon oikeudenvastaisuutta. 12-vuotiaat lapset voivat pätevästi antaa suostumuksensa olinpaikkansa muuttamiseen. Jos siis 12-vuotias lapsi suostuu pätevästi siihen, että hänen isänsä vie hänet ulkomaille isovanhempien huostaan, kyse ei ole vapaudenriistosta. Sama pätee nuorenpaan lapseen, jos hän on niin kehittynyt, että ymmärtää suostumuksensa merkityksen ja suostumus on pakoton.” Nuutilalla on tarkastelunsa taustalla em. Kouvolan hovioikeuden tuomio 21.11.1997 lapsen vapaudenriistosta, sillä hän jatkaa. Sen sijaan vapaudenriistona voidaan ”joissakin tapauksissa pitää esimerkiksi sitä, että isä vie 6-vuotiaan lapsensa isovanhempien luokse ulkomaille siten, että lapsi ei suoranaisesti vastusta muuttoa, mutta ei sitä erityisemmin pyydäkään. Lapsen aito tahto ja tahdonmuodostuksen pakottomuus joudutaan näissä tapauksissa päättelemään ulkoisista seikoista. Nytkin on otettava huomioon vapaudenmenetyksen toimeenpano, pituus, lapsen ikä ja muut olosuhteet.” (Nuutila 1999, 561.)

Kun otamme huomioon edellä esitetyn perustuslain 7 §:ssä turvatun henkilökohtaisen vapauden ja koskemattomuuden suojan sääntelyn yhteydessä lain esitöissä esitetyn, että kyseinen perusoikeus suojaa ihmisen vapauden ohella myös hänen tahdonvapauttaan ja itsemääräämisoikeuttaan (HE 309/1993 vp, s. 46), on välttämätöntä että nyt hallituksen esityksessä tarkastellaan lapsen tahdonvapautta ja itsemääräämisoikeutta silloin, kun lapsi on 12-vuotias tai hän on niin kehittynyt, että ymmärtää mielipiteensä ja suostumuksensa merkityksen. Samalla on pohdittava sitä, milloin tällainen suostumus, tahdonilmaisu on pätevä ja aito tai pätemätön, manipuloitu tai muulla vilpillisellä tavalla aikaansaatu.

Kyse on hyvin tärkeästä asiasta sekä lapselle että hänen vanhemmilleen, kun kaappauksen kohteena ovat kumminkin puolin 12 vuotta olevat lapset. On kaikkien oikeussuojan kannalta tarpeellista, jopa välttämätöntä, että lapsen itsemääräämisoikeuden ja tahdonmuodostuksen ulottuvuutta selvitetään myös säädettäessä teon rikosoikeudellisesta puolesta. 

Tämä osoittaa, että nyt käsillä olevassa luonnosesityksessä ei ole edes riittävästi kuvattu lainsäädäntömme nykytilannetta, ongelmakohtia ja kehittämistarvetta. Aikaa ja tilaa on käytetty turhaan yksityisoikeudellisen sääntelyn kuvaamiseksi. Mielestämme rikosoikeudellinen sääntely ei voi perustua lähtökohtaisesti Haagin sopimuksen luvattomuuskriteereihin. Arvioimme jäljempänä sitä, minkälainen teko rikosoikeuden mukaan on tuomittavaa nykyisen lainsäädäntömme mukaan oikeudettomana, moitittavana ja rangaistavana.

Luonnosesityksen  luvussa 2.2 on tarkasteltu kansainvälistä vertailua, lapsikaappauksen osalta alaluvussa 2.2.3. Luonnoksessa on käyty läpi eräitä valtioita, esimerkiksi lähinaapurimme Ruotsi. Tarkastelu osoittaa, että kansainvälisesti lapseen lapsikaappauksella kohdistuva omavaltaisuus ja vapauden loukkaus on huomattavasti ankarammin säädetty muualla kuin Suomessa. Tosin Suomessakin on vakavimpia tekoja mahdollista tuomita vapaudenriistona tai sen törkeänä tekomuotona.

Jotta kansainvälinen vertailu olisi tarkoituksenmukaista, olisi ollut mielekästä saada kuvaus siitä, minkälaista soveltamiskäytäntö on. Tässä yhteydessä tarkastelemme erästä Ruotsissa tapahtunutta asiakasperheemme lapsia koskevaa kaappaustapausta ja kaappaajan saamaa tuomiota, yhtä vuotta ehdotonta vankeutta. Tapaus sisälsi tosin lapseen kohdistuvan törkeän omavaltaisuuden ohella myös eläinrääkkäyksen ja eläinsuojelurikoksen, joten tuomiosta ei voida sinällään arvioida Ruotsin rangaistuskäytäntöä. 

Ruotsin rikoskaaren 7 luvun 4 §:n 3 momentin perusteella törkeästä lapseen kohdistuneesta omavaltaisuudesta voidaan määrätä vähintään 6 kuukauden ja korkeintaan neljän vuoden vankeusrangaistus. Kyse on kuitenkin ehdottomasta rangaistuksesta, lapsia oli kolme (2, 4 ja 12 –vuotiaat) ja kaappaus kesti yhteensä 14 kuukautta.

Kyseisessä tapauksessa filippiiniläiset viranomaiset palauttivat lapset 14 kuukauden kuluttua sekä luovuttivat kaappaajan sen jälkeen, kun hänen ruotsalainen passinsa oli peruttu ja hänestä oli jätetty luovutuspyyntö. Rikosoikeudenkäynnin tuomionperustekohdassa muun muassa todetaan, että kaappauksen jälkeen kotoa löydetyssä lasten äidille kirjoitetussa erokirjeessä lapsensa kaapannut isä kertoo olevansa valtavan hämmentynyt (väldigt konfunderat) ja masentunut äidin tehtyä eropäätöksen ja koska hän ei halunnut jakaa lapsia (Tierps tingsrätt, dom 23. 5.2001, mål nr B 451-99, yhdistyksen hallussa).

Kaappaajan oma kertomus henkisestä tilastaan on tapauksen arvioinnin kannalta tärkeää. Havainto kaappaajan hämmennyksestä ja masennuksesta, kun elämä ja olosuhteet eivät menekään toivottuun suuntaan, ei ole mitenkään poikkeuksellista. Myös Suomessa vaikeimpiin kaappaustapauksiin liittyy lähinnä psyko-sosiaalisiksi arvioitavia tunnusmerkkejä. Mutta se mikä on tärkeintä, on että virallisessa ja viranomaisten suhtautumisessa kaappaajan ei ymmärretä tai haluta tunnustaa olevan tasapainottomassa ja usein myös psyykkisessä häiriötilanteessa, kun hän ryhtyy epätoivoiseen, oikeudettomaksi ja tahalliseksi arvioitavaan rikokseen. Jos teko tunnistettaisiin tasapainottomaksi, psyykkisessä häiriötilassa tai esimerkiksi kostomotiivin johdosta aiheutetuksi irrationaaliseksi teoksi alkujaan, olisi tällöin viranomaisten, poliisin, lastensuojelun tehtävä lainsäädännön mukaan huomattavasti enemmän kaapatun lapsen välittömäksi suojelemiseksi ja hänen tasapainoisen kehityksensä ja hyvinvointinsa turvaamiseksi kuin nykyisen viranomaismenettelyn puitteissa.  

Tunnusmerkistöjen vertailtavuuden kannalta on kiintoisaa, miten rikosoikeudellinen arviointi kyseisessä ruotsalaistapauksessa suoritettiin. Tingsrätten arvioi selvitetyksi, että lasten poisvienti tapahtui omavaltaisesti (egenmäktigt). Lasten isä ei kertonut äidille, että hän ajatteli viedä lapset Filippiineille. Tingsrättenin mielestä isällä ei voida katsoa olleen huomionarvoisia syitä toimilleen. Alioikeus piti ilmeisenä, että lasten isän pääasiallinen tarkoitus lasten poisviennille oli saada painostuskeino lasten äitiä vastaan koskien avioeroa. Toiseksi, tingsrättenin mukaan toinen syy pakenemiselle voi olla taloudelliset ongelmat, joista lasten isä oli kertonut esitutkinnassa. 

Arvioitaessa sitä, millainen näiden kolmen lapsen kaappaus oli, alioikeus otti huomioon, että Filippiinit oli täysin tuntematon maa näille kolmelle lapselle. Lapset olivat syntyneet Ruotsissa ja kasvaneet Ruotsissa. Vain vanhin poika oli kerran vuosia aikaisemmin käynyt isänsä kotimaassa. Kaapatut (bortförandet) lapset eristettiin äidistään ja jäljellejääneistä sisaruksistaan. Lapset on yli vuoden ajan pakotettu äidin tahdon vastaisesti oleskelemaan kaukaisessa maassa, jossa on toinen kieli ja kulttuuri. Vanhinta poikaa oli estetty osallistumasta pakolliseen koulunkäyntiinsä ruotsalaisessa koulussa. Tingsrätten otti huomioon myös sen, että äidin mahdollisuuksia oli rajoitettu, tai ettei hänellä ollut mahdollisuutta saada lapsia palautetuksi Ruotsiin. Isä ei ollut millään tavalla aikonut vapaaehtoisesti palauttaa lapsia äidilleen ja sisaruksilleen. Tingsrätten otti huomioon myös kaappaajan käyttäytymisen seuraukset arvioidessaan äidin huomattavia kärsimyksiä. Näin ruotsalainen tuomioistuin otti huomioon myös lapsensa menettäneen vanhemman kärsimykset.
	
Siitä huolimatta, että kaappauksen aikana lapset olivat koko ajan isänsä kanssa, lapsista vanhin kävi koulua ja lapset muutoin elivät sosiaalisesti hyvin järjestetyissä olosuhteissa, tingsrätten kuitenkin arvioi rikoksen olevan törkeä. Kiintoisaa on, että tinsgrätten arvioi lapsikaappauksen vahingonkorvausvastuuta perusteellisesti. Arviosta selviää myös tärkeitä asioita siitä, miksi tapausta  arvioitiin törkeänä tekona ja miten kaappaus vaikuttaa lapseen ja hänet menettäneeseen vanhempaan. Tuomion mukaan lasten äiti sai selville kaappaajan siskolta, että lapsilla ei ollut mikään hyvä elämä sekä että heillä oli taloudellisesti vaikeaa. On vaikea kuvata sitä, kuinka voimakasta pelkoa (vilket ångest) lasten äiti on tuntenut pitkän ajan kuluessa. Kotiinpaluu on ollut hyvin mellakantapainen (mycket tumulartad). Aluksi huomattiin, että lapset olivat hyvin iloisia palattuaan äitinsä ja sisarustensa luo. Muutaman päivän päästä kävi selväksi, että lapset eivät olleet ennallaan. Lapset olivat muuttuneet. He huusivat ja riitelivät paljon. He olivat epävakaita ja peloissaan. Vanhin lapsi muuttui helposti väkivaltaiseksi, vihaiseksi ja silloin reagoi hajottamalla huonekaluja. Tingsrättenin tuomion mukaan molemmat tytöt olivat kertoneet äidille, että lasten isä oli sanonut heille äidin olevan huora. Toinen tytöistä oli kertonut isän ottaneen kuristusotteen eräässä tilanteessa hänestä. Lapsilla oli syyllisyydentuntoja. (Tierps tingsrätt, dom 23. 5.2001, mål nr B 451-99, 14; yhdistyksen hallussa.)

Tingsrättenin mukaan säännös lapseen kohdistuvasta omavaltaisuudesta sisältää sen, että lapselle annetaan rikosoikeudellista suojaa sitä vastaan että lapsi eristettäisiin huoltajastaan. Siten se on lapsi, jota ensisijaisesti suojataan niin sanotun rikoksen oikeushyvän eli suojaintressin avulla (s.k. skyddsintresse) ja jolla on oikeus vahingonkorvaukseen. Tingsrättenin mukaan lasten isän teko on merkinnyt, että äidin yhteys ja kontaktit kolmeen heidän yhteiseen lapseensa katkaistiin mitä epämääräisimmäksi ajaksi. Vaikka rikoksen ei sellaisenaan voida katsoa kohdistuneen lasten äitiä vastaan, on oikeuskäytännössä katsottu, että huoltajalla on oikeus vahingonkorvaukseen koska rikoksen merkittävässä määrin voidaan katsoa kohdistuneen häntä vastaan (vrt. NJA 1995 s. 269) (Tierps tingsrätt, dom 23. 5.2001, mål nr B 451-99, 14; yhdistyksen hallussa.)

Mielestämme yksityisoikeudellisten vahingonkorvausten  järjestynyt arviointi tuomion antamisen yhteydessä on esimerkillistä, ja kärsimyskorvausten perusteellinen arviointi myös Suomessa voisi tuoda lisäarvoa, sillä myös vakavissa kaappaustapauksissa Suomessa lapset ja heidät menettänyt vanhempi ovat kärsineet erityisesti psyykkisesti. Lasten isä tuomittiin maksamaan vahingonkorvausta kivusta ja särystä lasten äidille 30 000 kruunua sekä korvausta lasten noutamisesta, yhteensä 70 725 kruunua korkoineen. Tingsrätten perusteli poisvietyjen lasten vahingonkorvausoikeutta sillä, että isän menettelyllä lapset repäistiin totunnaisilta juuriltaan ja vietiin vieraaseen maahan, jossa he tulivat oleskelemaan yli vuoden, ilman että heillä suuressa  määrin oli mitään yhteyttä äitiinsä ja sisaruksiinsa. Pienimmät lapset olivat poisviennin tapahtuessa olivat kolmesta neljään vuoteen. Kaikki lapset olivat poisvientiin saakka asuneet aina yhdessä äidin kanssa ja yhteys äitiin oli vahva. Tingsrätten katsoi aiheelliseksi määrätä korvausta loukkauksesta (kränkningsersättningen) jokaiselle lapselle 15 000 kruunua korkoineen. (Tierps tingsrätt, dom 23. 5.2001, mål nr B 451-99, 15; yhdistyksen hallussa.)

Tuomion osana on oikeuspsykiatrinen lausunto, jota tingsrätten on arvioinut. Tingsrätten katsoi tekijän syyllistyneen törkeään rikokseen, lapsen törkeään omavaltaisuuteen. Hänen ei lausunnon mukaan kuitenkaan katsottu kärsivän psyykkisestä häiriöstä, vaan lähinnä alentuneesta arvostelukyvystä ja puuttuvasta kyvystä käsitellä tilannetta ja suunnitella asioita pitkällä tähtäyksellä. Tingsrätten kokonaisuutena  arvioiden katsoi tekijän syyllistyneen lapseen kohdistuvaan törkeään omavaltaisuuteen. Lapsiin kohdistuva törkeä omavaltaisuus sisälsi törkeän psyykkisen oikeudenloukkauksen kärsiviä lapsia ja lapsen äitiä kohtaan ja se todisti täydellistä välinpitämättömyyttä lasten tarpeesta molempiin vanhempiinsa. 

Edellä on melko kattavasti tarkasteltu kyseistä yksittäistä tingsrättenin tuomiota, koska se sisältää erityisen ansiokkaan arvioinnin lapseen kohdistuvasta törkeästä omavaltaisuudesta, teonkuvauksesta, teon tunnusmerkistöstä ja teon vaikutuksista lapsiin ja heidät menettäneeseen vanhempaansa. Tapaus sisältää myös kiinnostavan ja esimerkillisen tavan arvioida lapsikaappauksen aiheuttamia yksityisoikeudellisia vahingonkorvauksia osana rikostekoa (kärsimyskorvaus). 

Lapsikaappaus nimisen teon yksityiskohtaisempi tarkastelu luonnosesityksessä tapahtuu sivuilla 41 – 44. Lapsikaappaus on sidottu Haagin sopimuksen tarkoittamiin huoltoon liittyvien oikeuksien, ei siis lapsenhuoltolakiin perustuvien huolto-oikeuksien ja huoltovelvollisuuksien loukkaukseen. Tällaista tekoa on pidettävä lähtökohtaisesti omavaltaista huostaanottoa moitittavampana tekona, mutta luonnosesityksen mukaan lapsikaappaus ei välttämättä täytä omavaltaista huostaanottoa ankarammin rangaistavien rikosten kuten vapaudenriiston tai pakottamisen tunnusmerkistöä.

Oikeusministeriön kanta on kummallinen, sillä lapsikaappauksen rikosoikeudellinen sitominen epämääräisempään ja tulkinnanvaraisempaan  käsitteeseen ”huoltoon liittyvät oikeudet” lapsenhuoltolain tarkoittamien suhteellisen selvien ja vakiintuneiden huoltajan ”huolto-oikeuksien ja –velvollisuuksien” merkitysten sijasta tulisi aiheuttamaan turhia rajanveto-ongelmia. Sellainen käsitys, että kansainväisen lapsikaappauksen rikosoikeudellinen arviointi  ei toteuttaisi nykyisellään vakavimmissa tapauksissa vapaudenriiston tunnusmerkistöä ei pidä paikkaansa. Olemme edellä osoittaneet, että juuri rikoslainopissa niin tuomioistuimet kuin oikeusoppineet, mm. Ari-Matti Nuutila, ovat juuri pitäneet kanainvälistä lapsikaappausta vapaudenriistona tai törkeänä vapaudenriistona. 

Uudemmassa oikeuskirjallisuudessa Johanna Niemi-Kiesiläinen tarkastelee lapsikaappausta perheväkivaltarikoksena yhdysvaltalaisen Model Penal Code, Section 201:n  perusteella. Hänen mukaansa perheväkivaltarikoksia ovat väkivalta- ja seksuaalirikokset, mutta määritelmän puitteissa myös muut rikokset, kuten vapauteen kohdistuvat rikokset (panttivangin ottaminen, lapsikaappaus), omaisuusrikokset, seksuaalinen ja muu häirintä, kotirauhan rikkominen ja järjestysrikokset ovat perheväkivaltarikoksia. Niemi-Kiesiläinen 2004, 101.)

Kansainvälisen vertailunkin osalta olemme osoittaneet, että ruotsalaisessakin soveltamiskäytännössä suhteellisen tyypillistä ulkomaille tapahtuvaa mutta kuitenkin vakavaa lapsikaappausta (14 kuukautta) pidettiin törkeänä lapseen kohdistuvan omavaltaisuuden tekomuotona.

Mielestämme oikeusministeriön lähtökohta, että lapsikaappaussäännöksellä ”voidaan arvioida edistettävän lasten palauttamiseen liittyvän kansainvälisen sääntelyn, erityisesti Haagin sopimuksen toimivuutta” on virheellinen, eikä se vastaa lapsikaappauksen kriminalisoinnista tehtyjä aloitteita. Käsityksemme mukaan Suomesta ei ole ensimmäistäkään palautettavaksi määrättyä lasta jäänyt palauttamatta Haagin sopimusvaltioihin, mutta kylläkin useita Haagin sopimusmaihin kaapattua lasta on jäänyt palauttamatta Suomeen. Erityisesti niiden lasten määrä on lisääntynyt viime vuosina, jotka on kaapattu Haagin lapsikaappaussopimuksen ulkopuolisiin ei-sopimusvaltioihin. Näin sääntelytarvetta on juuri näiden lasten suojaamiseksi.

Mutta lainsäädännön kehittämistarve on ymmärrettävissä laajasti juuri rikosoikeudellisen sääntelyn kehittämiseksi siksi, että kuljetettaessa lapsi ulkomaille tai jätettäessä hänet palauttamatta sieltä samalla rikotaan suomalaisen lainsäädännön perusteella huoltajan huolto-oikeutta ja –velvollisuutta, eristetään lapsi esimerkiksi piilottamalla hänet ja estämällä häntä palaamasta pitkäksi ajaksi laillisen huoltajansa luo, loukataan lapsen vapautta ja sen turvaamia perus- ja ihmisoikeuksia. Jos tällaiset rikosoikeudelliset edellytykset täyttyvät kaapattaessa lapsi sopimusvaltioihin, Suomi mukaan lukien, niin ei ole mitään estettä rangaista tekijää lapsikaappaus nimisestä rikoksesta. Mutta lainsäädäntöä ei saa laatia epämääräiseksi ja tulkinnanvaraiseksi.

Luonnosesityksen mukaan lapsikaappauksen teonkuvauksen määrittämisessä tärkeässä asemassa ovat Haagin sopimuksen 3 – 5 artiklat. Näkemystä ei perustella mitenkään. Mitä merkitsee vallitsevan rikoslainopin kannalta se, että Haagin sopimuksessa yksityisoikeudellisesti määritelty luvattomasti ”kaapatun” lapsen palauttamisen kriteeri määritellään samalla rikosoikeudellisen teon edellytykseksi? Merkitseekö se sitä, että aiempi rikoslainoppi lapsen vapauteen kohdistuvien loukkausten oikeudettomuuden, moitittavuuden ja tuomittavuuden osalta ei enää pädekään? 

Rangaistusasteikon harkinnassa luonnosesityksen mukaan ”täytyy ottaa ensinnäkin huomioon se, että myös lapsikaappaukset voivat olla vakavuudeltaan hyvinkin erilaisia. Tämä koskee esimerkiksi teon kestoa, lapsen kohtelua ja olosuhteita, joihin lapsi viedään.” (S. 42.) Miksi teon aiheuttamia vaikutuksia ei ole  huomioitu? Merkitseekö tämä, että lapsikaappausta tultaisiin oikeusministeriön käsityksen mukaan arvioimaan tulevaisuudessa rikosoikeudellisesti erilailla sen mukaan, onko lapsi viety lapsikaappaussopimuksen sopimusvaltioon vai ei-sopimusvaltioon todella puutteellisiin olosuhteisiin? Oikeusministeriön käsityksen mukaan merkitystä saattaa olla silläkin, viedäänkö lapsi pois asuinmaastaan vai jätetäänkö hänen palauttamatta sinne. Aiemmin rikoslainopissa ei tällaista jakoa ole tehty. Mitä tällainen täysin perustelematon pohdiskelu merkitsee? Suomessa ei tietenkään voida tuomita rikoksesta muuta kuin suomalaisen rikoslain mukaan rangaistavaksi säädettyä rikosta.

Oikeusministeriön luonnosesityksessä ei ole pohdittu korvausta henkisestä kärsimyksestä. Jos lapsikaappaus tekona tulee rangaistavaksi Haagin lapsikaappaussopimuksen luvattomuuskriteerin perusteella, onko rikoksen uhrilla enää vahingonkorvauslainsäädännön mukaan oikeuttta korvaukseen henkisestä korvauksesta, sillä hänet on jo voitu palauttaa yksityisoikeudellisessa palautusmenettelyssä? Rikoksen uhrilla on VahL 5:6:n mukaan oikeus korvaukseen henkisestä korvauksesta vain vapauteen, kunniaan tai kotirauhaan kohdistuvien rikosten yhteydessä. Vapaudenriistorikoksen uhrilla on oikeus kärsimyskorvauksiin (KKO 1988:43). Koskisiko korvausten myöntäminen myös lapsikaappaus nimisestä teosta aiheutunutta kärsimystä, vaikka Haagin sopimuksen mukainen yksityisoikeudellinen luvattomuuskriteeri ei voine merkitä vapauteen kohdistuvaa rikosta, ellei siinä yhteydessä ole todella loukattu lapsen vapautta rikosoikeudellisesti?  Asialla on myös käytännön merkitystä, kuten edellä esitetty ruotsalainen tingsrätten-tapaus osoittaa.

Luonnosesitys nostaa esiin sen hämmentävän kysymyksen, miksi lapsikaappauksen tuomitsemisen rikosoikeudellisia edellytyksiä ja kriteerejä ei ole edes pyritty aineellisesti määrittelemään. Todetaan vain, että laissa säädetty vankeusrangaistuksen eneimmäiskesto tulisi pyrkiä suhteuttamaan muihin rikoslain 25 luvussa säädettyihin enimmäisrangaistuksiin. Mitään lapsikaappauksen teonkuvauksen ja tunnusmerkistön suhteuttamista edes sääntelyn tasolla ei ole tehty. Nykyisellään hallituksen esityksen luonnos ei täytä hyvän lainvalmistelun edellytyksiä, eikä ihmisoikeussopimuksen edellytyksiä oikeusviranomaisille puuttua henkilön vapauteen.

Luonnosesityksessä (s. 43) pohditaan ”lapsikaappausten selvittämistä koskevan kansainvälisen sääntelyn toimivuutta” ja, että lapsikaappaustilanne saadaan raukeamaan mahdollisimman nopeasti ja riidattomasti lapsen vapaaehtoisella palauttamisella. Onkin syytä korostaa sellaisten säännösten merkitystä, jotka ”antavat mahdollisuuden rikosoikeudelliseen toimenpiteistä luopumiseen kaappaajan palauttaessa lapsen”. Luonnosesityksen mukaan toimenpiteistä luopumiseen ”ei pitäisi riittää pelkästään lapsen edun arvioimisen. Olennaista on tilanteen laukeaminen lapsen palauttamisella, joka sinällään toteuttaa lapsen etua. … Yhtä selvää on toisaalta se, että toimenpiteistä luopuminen voi koskea vain lieväksi luonnehdittavia lapsikaappauksia.”

Haagin sopimuksen soveltamisen yhteydessä on nimenomaisesti korostettu, että palauttamisen yhteydessä ei arvioida lapsen etua. Jos lapsen etua ei edes arvioida, miten teko voi olla rikosoikeudellisesti lapsen edun tai hänen oikeuksiensa vastainen teko? Oikeusministeriön koko ajatusrakennelma esitetyssä muodossa on kummallinen. Kukaanhan ei ole esittänytkään lievempien lapsikaappaukseksi määriteltyjen tekojen kriminalisointia. Vain oikeusministeriö itse esittää nyt luonnosesityksessään, että lapsikaappauksen teonkuvauksen ”määrittämisessä tärkeässä asemassa ovat Haagin sopimuksen 3 – 5 artiklat”. Näin ymmärretty teonkuvaus merkitsee sitä, että myös lievät, muutaman päivän tai viikkojen mittaiset lapsikaappaukset tulisivat rikosoikeudellisesti arvioitavaksi. Miksi aiempi rikoslainoppi on kokonaan sivuutettu? 

Rikoslainopin mukaisesti vain oikeudeton vapauteen kohdistuva teko on rangaistavaa. Rikoslain yleisten oppien mukaan  rikosten tunnusmerkistön edellyttämänä syyksiluettavuutena on ollut teon tahallisuus. Merkitseekö Haagin lapsikaappaussopimuksen luvattomuuskriteerin noudattaminen sitä, että tahallisuusvaatimuksesta luovutaan?

Kun rikosoikeudellisesta tunnusmerkistön edellyttämästä oikeudettomuus- ja tahallisuusvaatimuksesta on järkevää edelleen pitää kiinni myös lapsikaappausten arvioinnin kohdalla, ja jopa tehostaen sitä, ei myöskään ole syytä säätää erillistä toimenpiteistä luopumissäännöstä (esitysluonnoksen 9a §). Tämä kanta on perusteltavissa sillä, että alkujaankin on säädettävä rangaistaviksi vain sellaiset vakavat teot, joissa on kysymys oikeudettomasta lapsen ympäristöstä eristämisestä ja hänen liikkumisvapauteensa kohdistuvasta loukkauksesta ulkomaille poisviennin tai palauttamatta jättämisen yhteydessä. Ei ole mitään järkeä pitää muutaman päivän tai viikon kestäviä lapsikaappauksia, jotka eivät täytä tahallisuuden vaatimusta, rikosoikeudellisina tekoina. Niitä varten on olemassa Haagin lapsikaappaussopimuksen sisältävä lapsen palauttamisen ja palauttamisprosessin pelotevaikutus, jonka kansainvälisesti on arvioitu toimivan hyvin.
  
Jos lapsikaappaus määritellään teonkuvaukseltaan ja tunnusmerkistöltään selvästi oikeudettomaksi ja tahalliseksi teoksi, ei ole mitään tarvetta säännellä samalla rikosoikeudellisesti rangaistavasta teosta ja toisaalta sen rangaistavuuden toimenpiteistä luopumisesta. Esimerkiksi ihmiskauppa on tekona rangaistavaa vain tahallisena. Ihmiskauppaa koskevan teon tarkoituksen 
kohdalla tahallisuusvaatimus on korkea. Koska enemmistö lapsikaappauksista on kestoltaan lyhytaikaisia ja ne ratkeavat, tosin melko vanhaan kansainväliseen kirjauskatsaukseen perustuen, seitsemässä päivässä (Kiedrowski, M. A. & Jayewardene & Dalley 1994), ei ole mitään rationaalista perustetta säätää tällaisten lapsen vapaaehtoiseen huollosta sopimiseen tai palauttamiseen johtavia tapauksia kriminalisoitaviksi. Vakavimmissa ja pitkäkestoisimmissa tapauksissa tilanne on toinen. Tällöin kaappaus on tehty tarkoituksella ja se perustuu tahallisuuteen.

Alaluvun lopussa todetaan, että lapsen omavaltaista huostaanottoa koskevaa rikoslain 25 luvun 5 §:ää ei voitaisi enää jatkossa soveltaa lapsikaappaustapauksessa. Esitämme, että lapsikaappaussäännös koskisi vain kansainvälisiä lapsikaappauksia. Tässä yhteydessä säännöksen suhteuttamista tulee erityisesti pohtia vapaudenriistosäännöksiin. Esitämme, että vakavimpia ja pitkäkestoisimpia kaappaustapauksia varten, joista aiheutuu selvää psyykkistä tai fyysistä vahinkoa lapselle, säädettäisiin myös lapsikaappauksen ankarammasta tekomuodosta, törkeästä lapsikaappauksesta.

Tämä on perusteltua jo senkin takia, että vertailuaineistona käyttämissämme tapauksissa suomalaiset tuomioistuimet, kuten myös em. tingssrätten ovat arvioineet tekoja törkeinä vapaudenriistoina ja ruotsalaistapauksessa lapseen kohdistuneena törkeänä omavaltaisuutena. 

Alaluvussa 3.1 tavoitteet ja keinot niiden saavuttamiseksi esitetään että lapsikaappaus olisi omavaltaista huostaanottoa moitittavampi teko, mutta että se ei välttämättä täytä omavaltaista huostaanottoa ankarammin rangaistavien rikosten tunnusmerkistöä.  Kuten esitetyistä tapausesimerkeistä käy selville, tuomioistuimet ovat arvioineet lapsikaappauksia jo nyt törkeinä vapaudenriiston tekomuotoina päinvastoin kuin luonnosesityksessä todetaan. Tuomioistuinten tuomion perusteluissa on käytetty juuri samoja vapaudenriiston perusteluja kuin hallituksen esityksessäkin (ks. myös Hallituksen esitys eduskunnalle rikoslainsäädännön kokonaisuudistuksen toisen vaiheen käsittäviksi rikoslain ja eräiden muiden lakien muutoksiksi, HE 1993/93). Näin uusi sääntely ei välttämättä aiheuta suurta muutosta mihinkään suuntaan, vain lähinnä teon nimi muuttuu.

Kaapatut Lapset ry:n mielestä lapsikaappausta koskeva kriminalisointi on valmisteltu huolimattomasti ja epämääräisesti myös tavoitteiden osalta. Säännöksen tavoitteina esitetään vain lähinnä kuvaus rangaistavaksi aiotusta teosta. Mitään kriminaali- tai oikeuspolitiikkaan liittyviä tavoitteita ei esitetä. Tavoitteiden suhdetta aikaisempaan vapaudenriistoa ja omavaltaista huostaanottoa koskeviin sääntelyaineistoihin, esimerkiksi hallituksen esitykseen, HE 1993/93, ja lakivaliokunnan mietintöön, 1994 vp – LaVM 22 – HE 94/1993 vp, ei ole edes tuotu esiin, vaikka  em. lainvalmistelutyö onkin ollut keskeinen lähde tuomioistuinten langettaessa tuomioita lapsikaappauksesta vapaudenriistoina, törkeinä vapaudenriistoina tai omavaltaisina huostaanottoina.

Luvussa yksityiskohtaiset perustelut 25 luku. Vapauteen kohdistuvista rikoksista tarkastellaan aiottua sääntelyä lapsikaappausrikoksesta sivuilla 54 – 56.  Yksityiskohtaisissa perusteluisssa ei oikeastaan perustella, miksi juuri aiottu uusi säädös on tarkoitus säätää sellaisena kuin sitä esitetään. Luku ei anna myöskään sellaisia perusteita, mitä tuomioistuimet käyttävät tuomioita perustellessaan. 

Käsityksemme mukaan kapsikaappaussäännös olisi tullut suhteuttaa rikoslainoppiin ja nimenomaan vapaudenriistoa ja törkeää vapaudenriistoa koskeviin säännöksiin. Nyt tuloksena on epämääräinen säännös, joka on moitittavampi kuin omavaltainen huostaanotto, mutta ei kuitenkaan esitetyn mukaan verrattavissa aiemmin rikoslainopissa käytettyihin vapaudenriistosäännöksiin. Tulos perustuu Haagin lapsikaappaussopimuksen kriteereihin lapsen poisviennin ja palauttamatta jättämisen luvattomuudesta eli mitään itsenäistä rikosoikeudellista tunnusmerkistöä, joka olisi suhteutettavissa aiempaan tikoslainopin sääntelyyn tai kansainväliseen sääntelyyn ei esitetä. Tällaisenaan aiotun sääntelyn tarvetta ei ole osoitettu, sillä esimerkiksi Kaapatut Lapset ry:n esityksissä ja 108 kansanedustajan aloitteessa on pyritty hakemaan sellaista kansainvälisen lapsikaappauksen kriminalisointia, jolla olisi itsenäinen ja perusteltu status rikoslainopissa. 

Ehdotuksen mukaan lapsen tulee olla ulkomaille viemisen tai sieltä palauttamatta jättämisen hetkellä kuuttatoista vuotta nuorempi. Esityksestä ei selviä, että jos lapsi on joutunut rikoksen kohteeksi lapsikaappauksesta alle 16-vuotiaana, miten menetellään sen jälkeen jos rikos jatkuu. Rikoslainopin mukaan 16-vuotta vanhempia lapsia suojataan vapaudenriiston yleiskriminalisoinnilla. Tämän vuoksi voi syntyä tulkintaongelmia, sillä jos lapsen vapaus on riistetty kaappaamalla hänet ulkomaille ja piilottamalla vuosikausiksi, pitää olla mahdollisuus ajaa kaappaajaa vastaan syytettä vielä myöhemminkin, jopa lapsen aikuistuttuaankin, jos siihen on aihetta. Toinen ongelma liittyy rikoksen yksiköintiin. Vapaudenriisto, kuten muutkin vapauteen kohdistuvat rikokset, on jatkuva rikos, joka yksiköidään yhdeksi rikokseksi koko vapaudenmenetyksen ajalta. Näin syyteoikeuden vanhentumisaikakin alkaa koko vapaudenriiston osalta sinä päivänä, kun pakonalaisuuden tila on päättynyt. (Nuutila 1999, 562.) Näin lapsikaappauksen sitominen 16-vuoden aikarajaan ilman että se olisi sidottu muuhun vapauden loukkausta koskevaan rikoslainoppiin on selvä heikennys aiempaan tilaan verrattuna.

Lapsikaappaus rikoksena kestäisi niin kauan kuin lapsi on omavaltaisesti tekijän huostassa siihen asti, kunnes lapsi otetaan pois tekijän huostasta tai tekijä luovuttaa lapsen huostastaan taikka lapsi täyttää kuusitoista vuotta. Usein vakavissa kaappaustilanteissa, joissa lapsi on piilotettu ulkomaille ja hänen henkilötietonsa on vaihdettu, lapselle on kerrottu että hänen äitinsä/isänsä on kuollut eikä hän välittänytkään sinusta, lapsen pakonalaisuuden tila saattaa siis jatkua ja jatkua. Ei ole tarkoituksellista, että tällaisissa tapauksissa, jos teko selviää tai kaapattu lapsi täyttää 16 vuotta, niin rikosoikeudellisia keinoja ei ole käytettävissä, olipa lapselle tapahtunut mitä hyvänsä. Nykyisen rikoslainopin mukaan lapsen vapauteen kohdistuvaa loukkausta arvioidaan samojen periaatteiden mukaan kuin aikuistenkin. Nuutilakin toteaa, että lapsen antama suostumus ympäristöstä eristämiselle ei aina poista teon oikeudenvastaisuutta. Merkitseekö esitys sitä, että ulkomailla 16-vuotiaana edelleen lapseen kohdistuva ja jatkuva vapauden loukkaus arvioidaan lapsen täytettyä 16 vuotta rikoslain tarkoittamana vapaudenriistona tai törkeänä vapaudenriistona?

Lapsikaappaus tuleekin lähtökohtaisesti säätää luvattoman omavaltaisuuden huostassa olon sijasta ankarampaa tekoa osoittavalla ”vapautta loukkaavalla” tavalla siten, että. lapsikaappaus on oikeudeton teko, jolla lapsi eristetään ympäristöstään ja hänen vapauttaan loukataan viemällä hänet oikeudettomasti ulkomaille tai jättämällä hänet palauttamatta sieltä.

Ari.Matti Nuutila on nostanut esille edellä esitetyllä tavalla sen, että lapsen, esimerkiksi 12-vuotiaan, antama suostumus on pätevästi annettu suostumus olinpaikkansa muuttamiseen. Nuutila toteaa, että jos 12-vuotias suostuu pätevästi siihen, että hänen isänsä vie lapsensa ulkomaille isovanhempien huostaan, kyse ei ole vapaudenriistosta. (Nuutila 1999, 561.) Eduskunnan säätäessä nykyistä omavaltaista huostaanottoa koskevaa säännöstä, lakivaliokunta totesi mietinnössään, että ”(j)os sen sijaan esimerkiksi 12 vuotta täyttänyt lapsi itse muuttaa tai haluaa jäädä sen vanhemman luo, jolla on vain tapaamisoikeus lapseen, ei vanhempi salliessaan lapsen jäädä asumaan hänen luokseen toimi omavaltaisesti” (1994 vp – LaVM 22 – HE 94/1993 vp, 15). Niin lakivaliokunnan kuin Nuutilankin kanta osoittavat, että lapsikaappauksen kriminalisointia koskeva esitysluonnos on tältä osin keskeneräinen. Esitysluonnoksessa ei edes pohdita asiaa.

Sivulla 55 esitetään, että ”lapsikaappauksia koskevien kansainvälisten velvoitteiden mukaisesti lapsikaappauksella tulisi loukata lapsen huoltoa koskevia oikeuksia, joita myös poisviemisen tai palauttamatta jättämisen hetkellä tosiasiallisesti käytettiin. Nämä oikeudet määräytyvät kyseistä huoltosuhdetta koskevan lainsäädännön ja viranomaisten päätösten mukaisesti.” 

Haagin lapsikaappaussopimukseen sidotun esitysluonnoksen lähtökohdan mukaan tulkintaongelmia syntyy vähemmän, kun lapsi viedään Suomesta ulkomaille tai jätetään palauttamatta, sillä tällöin ratkaisevaa on suomalaisen lapsenhuoltolain mukainen tulkinta, kenellä ovat huoltajan oikeudet ja velvollisuudet. Mutta suurimmat tulkintaongelmat ja epämääräisyydet syntyvät, kun lapsi tuodaan luvattomasti Suomeen  tai jätetään täältä palauttamatta, sillä silloin luvattomuus,  ”lapsen huoltoon liittyvien oikeuksien loukkaaminen” ratkaistaan ei suomalaisen lapsenhuoltolain perusteella, vaan lapsen alkuperämaan, esimerkiksi Yhdysvaltain tai Etelä-Afrikan, oikeusjärjestyksen mukaan.

Tämän tosiasiallisen tulkintaongelman takia luonnosesityksessä esitetäänkin epämääräisesti ja harhaanjohtavasti, että nämä oikeudet määräytyvät kyseistä huoltosuhdetta (siis esimerkiksi ulkomaista lakia, ulkomailla solmittua huoltosopimusta ja ulkomailla annettua tuomioistuimen päätöstä) koskevan lainsäädännön ja viranomaisten päätösten mukaisesti. Näin luonnosesityksen mukaan se, mikä on yksityisoikeudellisesti määritelty Haagin sopimuksen perusteella luvattomaksi lapsikaappaukseksi lapsen alkuperämaassa olisikin Suomessa sovellettavaa suomalaista rikosoikeudellista kriteeristöä. Myös käsite ”lapsen huoltoa koskevat oikeudet”, tosin lunnosesityksessä käytetään vielä epämääräisempää ”lapsen huoltoon liittyviä oikeuksia loukaten”, käsittää Haagin lapsikaappaussopimuksen 5 artiklan mukaan ”lapsen henkilöä koskevien asioiden hoitoa koskevat oikeudet, erityisesti oikeuden määrätä lapsen asuinpaikasta”.

Määrittely ei sisällä sisällöllisiä kriteerejä ja edellytyksiä. Arviomme mukaan oikeusministeriön virkatyönä valmistelema luonnosesitys tulee johtamaan kaksinkertaiseen prosessointiin niissä tapauksissa, joissa lapsi on kaapattu Haagin sopimusvaltioon. Ensin käsitellään yksityisoikeudellisessa, summaarisessa menettelyssä, palautetaanko lapsi alkuperävaltioonsa. Sen jälkeen alkaa rikosprosessi, jossa alkuvaiheessa käydään samaa kiistaa siitä, oliko luvaton poisvienti tai palauttamatta jättäminen tapahtunut Suomen lain mukaisesti ja oliko siinä lapsen vapautta loukkaavia elementtejä. Arvioimme näiden tapausten olevan vaikeita ja tulkinnanvaraisia, koska luonnosesitys ei sisällä sisällöllisiä edellytyksiä rangaistuksille.

Entä ne tapaukset, joissa lapsi on viety Suomesta Haagin lapsikaappaussopimuksen ulkopuoliseen valtioon?  Keskeiseksi kriteeriksi tulisi asuinvaltion kriteeri, ei niinkään se onko lapsi eristetty ympäristöstään ja onko hänen vapautensa riistetty tai rajoitettu. Jos kriteeri on asuinvaltio, niin Haagin sopimuksen mukaisesti kriteeriä sovellettaessa otetaan huomioon nimenomaan tosiasiallinen asuinpaikka, ei huoltajuuteen liittyvää asuinpaikkavaltiota. Merkitseekö tämä sitä, että jos vanhempi ei voi aloittaa Haagin sopimuksen tarkoittamaa palautusprosessia ei-sopimusvaltiossa, tai kohdevaltiossa ei tunnusteta eikä täytöönpanna suomalaisia huoltopäätöksiä ollenkaan, vaan ainoa mahdollisuus edetä asiassa on aineellisoikeudellinen huoltoprosessi nyt kohdemaan lainsäädännön mukaan, niin alkujaan rikosoikeudellisena kaappauksena  Suomessa käsiteltävä tapaus ei enää täytäkään tuomittavuuden kriteereitä, jos huoltajuus ja tosiasillinen asuinpaikka ovat käsittelyn kuluessa muuttuneet, vaikka lapsen rikosoikeudellinen pakonalaisuuden tila jatkuisikin? Tämä merkitsisi sitä, että myös rikostuomioistuimen on selvitettävä, mikä on luvaton asuinpaikkavaltio. Eli ratkaisevaa ei olisikaan rikoksen teonkuvaus ja tunnusmerkistö syytteen esittämishetkellä vaan muodollisoikeudellinen luvattomuus ja tosiasiallinen asuinpaikka.

Tällaisen rikosoikeudellisen sääntelyn soveltaminen ja tulkinta johtaisivat äärimmäisen vaikeisiin ongelmiin. Ihmisoikeustuomioistuimen (EIT) soveltamiskäytännössä esimerkiksi syytteen käsittelyajan kohtuullinen kesto arvioidaan sen mukaan, mitä prosessi on kestänyt. Tarkasteltava aika rikosasioissa alkaa siitä, kun henkilöä syytetään tuon käsitteen EIS:n mukaisessa autonomisessa merkityksessä. Aika päättyy siihen, kun syytteestä annetaan lopullinen päätös tai käsittely on keskeytetty. Jos rikosoikeusprosessi sidotaan muodollisoikeudelliseen, mutta epämääräiseen lapsen huoltoon liittyviin oikeuksiin ja tosiasialliseen asuinpaikkaan, voi tämä kriteeristö jo muuttua ei-sopimusmaissa, koska kohdemaassa tehty uusi päätös onkin voinut muuttaa huoltoa ja ainakin tosiasiallista asuinpaikkavaltiota. 

Voidaanko teosta tällöin enää määrätä rangaistusta, koska Haagin lapsikaappaussopimuksen 5 artiklan mukaan ”lapsen henkilöä koskevien asioiden hoitoa koskevat oikeudet, erityisesti oikeus määrätä lapsen asuinpaikasta” ovatkin voineet muuttua toisiksi kuin alkujaan käynnistettäessä rikosprosessia?

Tämä ongelma tulee esille, kun luonnosesityksessä (s. 55) kerrotaan, että huoltoon kuuluvana keskeisenä oikeutena on oikeus päättää lapsen asuinpaikasta, tässä tapauksessa asuinvaltiosta. Lapsen asumisella asuinpaikkavaltiossa kuitenkin tarkoitetaan tosiasiallista tilaa, ei välttämättä huoltajuuteen sidottua päätösvaltaa. Nuutilan mukaan (1999, 566) omavaltaista huostaanottoa koskevalla rangaistussäännöksellä suojataan lapsen tosiasiallisen huoltosuhteen rikkomattomuutta, eikä sillä suojata välittömästi sosiaalihuollon viranomaisen vahvistamassa  sopimuksessa tai tuomioistuimen päätöksessä vahvistettua huoltajuutta. Esimerkiksi lapsen laillinen huoltaja voi syyllistyä omavaltaiseen huostaanottoon, jos hän hakee omatoimisesti pois lapsen, joka on ollut tapaamisoikeuteen perustuvalla vierailulla useita kuukausia ilman, että laillinen huoltaja on reagoinut tilanteeseen. Tosiasiallinen huoltosuhde on voinut ajan myötä muuttua toiseksi, kun huoltajuuspäätöksessä on tarkoitettu. (Nuutila 1999, 566.) 

Ongelmia aiheuttanee se, että Haagin sopimuksen määritelmä ei ole sovellettavissa omavaltaista huostaanottoa ja vapaudenriiston oikeudettomuutta koskevaan tunnusmerkistöön. Nuutilan mukaan omavaltaisesta huostaanotosta ei ole kyse siinäkään tapauksessa, että lapsi on henkilön huostassa, joka on menettänyt huoltajuutensa oikeudenkäynnissä ja joka kieltäytyy ilmoittamasta uudelle huoltajalle lapsen olinpaikkaa. Vaikka laillista huoltajaa estetään tosiasiassa saamasta lasta huostaansa, tosiasiallista huoltosuhdetta ei ole muutettu. (Nuutila 1999, 567.) 

Kun omavaltainen huostaanottosäännös suojaa tosiasiallista huoltosuhdetta, niin om:n esitysluonnoksen mukaan lapsi voidaan ottaa lapsikaappauksen edellyttämällä tavalla omavaltaisesti huostaan muultakin henkilöltä kuin Suomen lain mukaiselta huoltajalta, jos lapsi ennen tekoa on asuinvaltionsa oikeusjärjestyksen mukaisesti tai sen sallimalla tavalla muun henkilön huostassa tai esimerkiksi lastensuojelulaitokseen sijoitettuna ennen lapsikaappauksen tekemistä ja jos lasta huostassaan pitävällä on oikeus päättää hänen asuinpaikastaan. 

Sivulla 56 on esitelty 9a §:ää tarkoittava toimenpiteistä luopuminen. Edellä esittämillämme perusteilla kyseinen säännös on turha, jos teonkuvaus ja tunnusmerkistö ovat selviä ja täsmällisiä. Epäilemme myös, että rikosoikeudellinen sääntelyn tavoite ei ole ”lapsikaappausten selvittämistä koskevan kansainvälisen sääntelyn toimivuutta” edistävää siten, että ensin laaditaan säännös tätä toimivuutta edistäväksi rikokseksi, ja kun lapsikaappaus on yksityisoikeudellisesti selvitetty, sen jälkeen seuraakin erityissäännöksen nojalla toimenpiteistä luopuminen. 

Yksityiskohtaisemmin lapsikaappauksen oikeudettomuudesta, moitittavuudesta ja tuomittavuudesta

Kaapatut Lapset ry:n arvion mukaan ongelma on se, että oikeusministeriön luonnosesityksessä suojataan ainoastaan lapsen huoltajan huoltoon liittyviä oikeuksia. Voimassa olevan rikoslainopin kanssa yhtenevässä yhdistyksen kannassa lapsikaappausta koskevan säännöksen suojaamisintressin tulee olla lapsen eristämisen huoltajastaan, sukulaisistaan ja laajemmin sosiaalisesta ympäristöstään sekä lapsen liikkumisvapauden loukkaamisen oikeudettomaksi, moitittavaksi ja tuomittavaksi tekeminen. Näin suojeltava oikeushyvä keskittyy lapsen edun ja oikeuksien suojaamiseen, kun oikeusministeriön esitysluonnoksen kohde on abstrakti ”huoltoon liittyvät oikeudet”. 

108 kansanedustajan aloitteessa todetaan, että tarkoitus on estää lapsikaappauksia. Lapsikaappausilmiö on kasvava ongelma. Suomalaisviranomaisten selvitettävinä olevat tapaukset ovat vaikeutuneet ja muuttuneet pitkäkestoisimmiksi 

Kuten edellä on todettu,  lapsikaappauksen rikosoikeudellista määritelmää tulee kehittää siten, että lakitekstistä ja sen perustelusta selviää suoraan se, millainen lapsikaappauksen tekomuoto on: oikeudeton, moitittava ja tuomittava, kuten on tehty esimerkiksi Ruotsissa ja Norjassa. Teonkuvaukseen on sisällytettävä lapsikaappauksen tekemisen oikeudettomuus (lapsen huolto-oikeuksien ja huoltovelvollisuuksien loukkaaminen; lapsen vapauden ja liikkumisvapauden loukkaus mm. kuljettamalla hänet ulkomaille, eristämällä lapsi hänen sosiaalisesta ympäristöstään,  huoltajastaan, sukulaisistaan esimerkiksi sisaruksistaan, kodistaan, kavereistaan, koulusta, harrastuksistaan). Toinen osa oikeudettomuutta liittyy lapseen kohdistuvan, hänen vapauttaan loukkaavan teon, kansainvälisen lapsikaappauksen,  haitallisten ja vahingollisten vaikutusten arviointiin (tutusta ja läheisestä äidistä/isästä eristämisen vieraannuttava vahingollisuus ja traumaattisuus, lapsen psyykkisen terveyden ja hyvinvoinnin vahingoittaminen).

Tuomioistuinten nykyisen käytännön soveltamisesta:
Kouvolan hovioikeuden tuomiossa ( 21.11.1997, nro 1313, diaarinro R 97/650) arvioitiin teko vapaudenriistoksi eikä lapsen omavaltaiseksi huostaanotoksi. Syyksiluettiin, että tekijä on jättämällä palauttamatta lapsen huoltajalleen Suomeen oikeudettomasti riistänyt lapsen liikkumisvapauden ja eristänyt tämän omasta kasvuympäristöstään. Teosta tuomittiin 6 kuukauden ehdoton vankeusrangaistus, jonka tekijä suoritti yhdyskuntapalveluna. Rangaistusta korottivat vapaudenriiston erityisen pitkä aika (5 kuukautta) ja lapsen ikä sekä se että tekijä ei lainkaan katunut tekoaan.

Mikkelin käräjäoikeuden tuomiossa (28.10.2004, nro 04/952, asianro R 03/217, yhdistyksen hallussa) arvioitiin teko törkeäksi vapaudenriistoksi. Tapahtuma-aikaan kuusivuotias tyttö oli joutunut eroon äidistään pitkäksi, ennalta määräämättömäksi ajaksi ( 1,5 v). Samalla lapsi oli eristetty normaalista arkisesta elinympäristöstään ja ihmissuhteistaan. Hänet oli myös viety uusien ihmisten hoidettavaksi hänelle täysin uuteen ja vieraaseen kulttuuriin. Yhteydenpito äitiinsä oli estetty. Äiti sai tiedon lapsen olinpaikasta vasta 14 kuukauden kuluttua kaappauksesta ja tapasi lapsen vasta luovutuksen yhteydessä. Tällaista eroa käräjäoikeus piti lapsen kehityksen kannalta vahingollisena. Huomioon ottaen vapaudenmenetysaika ja se että vastaajalla ei ole ollut aikomustakaan vapaaehtoisesti palauttaa lasta, vapaudenriisto katsottiin kokonaisuutena arvioiden törkeäksi. 

Edellä tarkastellun ruotsalaisen alioikeuden päätösen mukaan lapset oli viety heille täysin (14 kuukautta) tuntemattomaan maahan ja heidät oli eristetty äidistään ja jäljellejääneistä sisaruksistaan. Lapset oli näin pakotettu äidin tahdon vastaisesti oleskelemaan kaukaisessa maassa, jossa on toinen kieli ja kulttuuri. Alioikeus otti huomioon myös kaappaajan käyttäytymisen seuraukset arvioidessaan äidin huomattavia kärsimyksiä. Näin ruotsalainen tuomioistuin otti huomioon myös lapsensa menettäneen vanhemman kärsimykset. Vahingonkorvausvastuun arvionnista kävi selville, miten kaappaus vaikuttaa lapseen ja hänet menettäneeseen vanhempaan. Lapsilla ei ollut mikään hyvä elämä ja heillä oli taloudellisesti vaikeaa. Alioikeuden mukaan on vaikea kuvata, kuinka voimakasta pelkoa (vilket ångest) lasten äiti on tuntenut pitkän ajan kuluessa. Kotiinpaluu on ollut hyvin mellakantapainen (mycket tumulartad). Muutaman päivän päästä kävi selväksi, että lapset eivät olleet ennallaan, he olivat muuttuneet. He huusivat ja riitelivät paljon. He olivat epävakaita ja peloissaan, ja heillä oli syyllisyydentuntoja. (Tierps tingsrätt, dom 23. 5.2001, mål nr B 451-99, 14; yhdistyksen hallussa.)

Ruotsalaisen alioikeuden mukaan lapseen kohdistuva omavaltaisuus sisältää sen, että lapselle annetaan rikosoikeudellista suojaa sitä vastaan että lapsi eristetään huoltajastaan. Alioikeuden mukaan se on lapsi, jota ensisijaisesti suojataan niin sanotun rikoksen suojaamisintressin avulla. Alioikeuden mukaan lasten isän teko on merkinnyt, että äidin yhteys ja kontaktit kolmeen heidän yhteiseen lapseensa katkaistiin mitä epämääräisimmäksi ajaksi. Vaikka rikoksen ei sellaisenaan voida katsoa kohdistuneen lasten äitiä vastaan, on oikeuskäytännössä katsottu, että huoltajalla on oikeus vahingonkorvaukseen koska rikoksen merkittävässä määrin voidaan katsoa kohdistuneen häntä vastaan. (Tierps tingsrätt, dom 23. 5.2001, mål nr B 451-99, 14; yhdistyksen hallussa.)

Esitämme edellä esitettyyn perustuen, että lapsikaappauksesta säädetään erityissäännös sekä sen törkeä tekomuoto:

Lapsikaappaus. Jos lapsen vanhempi, kasvatusvanhempi tai huoltaja taikka lapselle läheinen henkilö omavaltaisesti vie lapsen ulkomaille tai jättää palauttamatta hänet loukaten hänen vapauttaan ja eristäen hänet huoltajastaan ja ympäristöstään, tekijä on tuomittava lapsikaappauksesta sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi.

Törkeä lapsikaappaus. Jos lapsikaappaus on pitkäaikainen, lapsen vapaudenmenetys on erityisen haitallinen, lapsi eristetään täysin huoltajastaan ja ympäristöstään ja teko aiheuttaa vakavaa vaaraa lapsen psyykkiselle terveydelle ja hyvinvoinnille, tekijä on tuomittava törkeästä lapsikaappauksesta vähintään neljäksi kuukaudeksi ja enintään neljäksi vuodeksi.

KIRJALLISUUTTA

BEAUMONT, Paul R. & McELEAVY, Peter (1999); The Hague Convention on International Child Abduction. Nw York, Oxford, Universite Press.

ERVO, Laura (2005): Oikeudenmukainen oikeudenkäynti. Vantaa, WSOY.

HALIJOKI, Juha (2001): Rikosprosessuaalinen vapaudenriisto, erityisesti pidättämisen ja vangitsemisen edellytyksiä silmällä pitäen. Defensor Legis, vol. 82, nro 2 /2001.

HOLMQVIST, Lena & LEJONHUVUD, Madeleine & TRÄSKMAN, Per-Ole & WENNBERG, Suzanne: Brottsbalken. En kommentar Del (1 – 12 kap.). Stockholm, Norsteds juridik Ab, Studentutgåva 2.

KIEDROVSKI, M.A. & JAYEWARDENE, C.H.S & DALLEY, Marlene (1994): Parental Abduction of Children: An Overview and Profile of the Abductor. Osoitteessa www.childcybersearch.org/rcmp/rcmp6.htm. Viittauspäivä 15.10.1999.

PELLONPÄÄ, Matti (2000): Euroopan ihmisoikeussopimus, kolmas uudistettu painos. Jyväskylä, Kauppakaari Oyj, Lakimiesliiton kustannus.

NIEMI-KIESILÄINEN, Johanna (2004): Rikosprosessi ja parisuhdeväkivalta. Juva, WSOY.

NUUTILA, Ari-Matti (1999): RL 25: Vapauteen kohdistuvat rikokset. Teoksessa Heinonen, Olavi & muut (toim.), Rikosoikeus. Juva, WSLT, Lakitieto, 557 – 576.