HELSINGIN KIHLAKUNNAN
POLIISILAITOS	
LAUSUNTO
18.4.2005	
Nro   A/66/PME/2005 
Dnro 602/02/2005/HPL	

OIKEUSMINISTERIÖ
Lainvalmisteluosasto

PL 26
00023 VALTIONEUVOSTO

Lausuntopyyntönne 14.3.2005, dnro OM 22/41/2004

LAUSUNTO OIKEUSMINISTERIÖN EHDOTUKSESTA ERÄIDEN RIKOSTEN POIKKEUKSELLISTA VANHENTUMISTA, TOISEN HENKILÖTODISTUKSEN VÄÄRÄINKÄYTTÖÄ JA LAPSIKAAPPAUSTA KOSKEVIKSI SÄÄNNÖKSIKSI

Helsingin kihlakunnan poliisilaitos esittää pyydettynä lausuntonaan seuraavaa:

Ehdotus eräiden rikosten poikkeuksellisesta vanhentumisesta

Ehdotuksessa esitetään lapsen seksuaalisen hyväksikäytön ja törkeän lapsen seksuaalisen hyväksikäytön vanhentumisaikojen laskemisen alkamista siitä, kun asianomistaja on täyttänyt kahdeksantoista vuotta. Vanhentumisen alkaminen asianomistajan kahdeksantoista vuoden iästä koskisi myös alle kahdeksantoista vuoden ikäiseen kohdistunutta raiskausta, törkeää raiskausta ja pakottamista sukupuoliyhteyteen. Ehdotus on asianomistajan kannalta positiivinen muutos tämänhetkiseen tilanteeseen. Helsingin rikospoliisiin ilmoitetaan vuosittain useita tapauksia, joissa asianomistaja on vasta aikuistuttuaan kyennyt tekemään ilmoituksen häneen lapsena kohdistuneesta seksuaalirikoksesta ja rikos on vanhentunut. 

Esitutkintaviranomaisen näkökulmasta erittäin pitkään, jopa lähes kolmekymmentä vuotta pitkään vanhentumisaikaan liittyy merkittäviä ongelmia. Rikoksen esitutkinta, jopa vuosikymmeniä teon tapahtuman jälkeen on rikoksissa, joista on vaiettu ja joissa ei monestikaan ole todistajia tai muita havainnoitsijoita, erittäin vaikeaa. Jo nykyisten vanhentumissääntöjen puitteissa joudutaan tutkimaan vastaavia rikoksia useita vuosia tekojen jälkeen ja käytännössä tällaisten rikosten selvittäminen on jo nykyisellään erittäin vaikeaa. Voidaan todeta, että riski siitä, että esitutkinnan lopputuloksena rikosepäily mm. aikaviiveen vuoksi jää selvittämättä on hyvin suuri. Tällainen esitutkinnan lopputulos ei ole rikoksen uhrin, rikoksesta epäillyn tai muiden asiaan liittyvien henkilöiden kannalta tyydyttävä. Vanhentumisajan pidentäminen tulee väistämättä lisäämään tällaisten epäselviksi jäävien rikosepäilyjen määrää, eikä siten edistä asianomistajan oikeusturvaa tai rikosoikeudellisen seuraamusjärjestelmän toimivuutta.

Ehdotus rajaa poikkeuksellisen vanhentumisajan koskemaan vain eräitä seksuaalirikoksia. Ehdotuksessa jätetään ulkopuolelle mm. pakottaminen seksuaaliseen tekoon ja seksuaalinen hyväksikäyttö. Perusteluina todetaan, että kyseisten rikosten rangaistusasteikko on lievempi kuin ehdotukseen otettujen ja toisaalta osa mm. seksuaalisen hyväksikäytön tekomuodoista on asianomistajarikoksia. Todettakoon kuitenkin, että ehdotukseen otettu pakottaminen sukupuoliyhteyteen on myös rangaistusasteikoltaan lievimpiä seksuaalirikoksia ja asianomistajarikos.  Erittäin tärkeää on huomata, että lapsen seksuaaliseen hyväksikäyttöön tai sen törkeään tekomuotoon saattaa liittyä myös omina rikoksinaan (ideaalikonkurrenssi) edellä mainittujen raiskausrikosten lisäksi pakottaminen seksuaaliseen tekoon tai seksuaalinen hyväksikäyttö, jolloin myös näiden rikosten osalta vanhentumisajan pidentäminen olisi perusteltua, sikäli kun teot ovat kohdistuneet alle kuusitoistavuotiaaseen henkilöön. Nykyisin voimassa olevan rikoslain 8 luvun 4 §:n mukaan rikokset vanhentuvat po. tilanteessa myöhäisemmän rikoksen vanhentumisajan mukaan, mutta 1.1.2006 voimaan tulevan muutoksen (11.4.2003/297) jälkeen ideaalikonkurrenssissa olevat rikokset vanhentuvat kukin erikseen. Poliisin oikeus esitutkinnan suorittamiseen vanhentuneen rikoksen osalta on epäselvää. Kuitenkin tällaisen samalla teolla toteutuneen rikoksen täydellinen esitutkinta on useimmiten tarpeen rikoskokonaisuutta selvitettäessä.

Ehdotuksessa on otettu kantaa vanhentumisajan pidentämistarpeeseen pahoinpitelyrikosten osalta ja todettu, ettei lapsiin kohdistuneisiin pahoinpitelyrikoksiin liity samanlaista myöhäisen ilmitulon riskiä kuin seksuaalirikoksiin. Perustelujen mukaan myöskään rikosten vakavuutta tai tutkintavaikeuksia ei voida pitää samanlaisina kuin seksuaalirikoksissa ja lasten pahoinpitelyjen määrä ei ole tilastojen mukaan ollut kasvussa, eikä muissakaan maissa tällaisia rikoksia käsitellä poikkeavasti.

Kuitenkin mielestämme lapsiin ja erityisesti pieniin lapsiin kohdistuneisiin pahoinpitelyrikoksiin liittyy selkeä riski myöhäisestä ilmitulosta. Esimerkiksi perheen sisällä tapahtuneet pahoinpitelyt saattavat hyvinkin jäädä tulematta esitutkintaviranomaisten tietoon ja kyseessä saattaa olla hyvin pitkään jatkunut väkivaltatilanne. Lapseen kohdistunut törkeä pahoinpitely saattaa myös jäädä tulematta poliisin tietoon, vaikka lapsi olisikin ollut terveysviranomaisten hoidossa. On olemassa tutkimustietoa, jonka perusteella voidaan todeta, että erittäin suuri määrää terveysviranomaisten tietoon tulleista lasten pahoinpitelyistä jää ilmoittamatta poliisille ja näiden tapausten joukossa on myös tapauksia, joissa lapsi on saanut vakavia vammoja. Vaikka kyse on useimmiten pienistä lapsista, joilla ei ole omakohtaisia muistikuvia tapahtuneista, on hyvin mahdollista, että he tulevat lapsuus- tai nuoruusikänsä aikana tietoisiksi siitä, mitä heille on tapahtunut, mutta ovat kykenemättömiä siinä tilanteessa tekemään asiasta ilmoitusta poliisille samalla tapaa kuin seksuaalirikoksissa. Joissain tapauksissa pieneen lapseen kohdistuneen rikoksen ilmitulo saattaa tapahtua vasta aikuisiällä, kun fyysisen tai psyykkisen vamman tai sairauden alkuperäksi selviää lapsena koettu väkivalta.

Lasten pahoinpitelyjen määrän on todettu olleen kasvussa viime vuosina. Kasvu ei toistaiseksi ole merkittävästi näkynyt virallisissa tilastoissa, sillä rikosten ilmitulon kasvu on erityisesti alkanut vasta vuoden 2003 jälkeen STAKES:in lasten pahoinpitelyjen ja seksuaalisen hyväksikäytön selvittämistä koskevan ohjeen julkistamisen ja tehostuneen viranomaisyhteistyön jälkeen.

Poliisi-, sosiaali- ja terveysviranomaiset ovat viime vuosina pyrkineet johdonmukaisesti kehittämään lapsiin kohdistuneitten rikosten selvittämistä ja erityisesti on nostettu esiin lapsiin kohdistuneiden pahoinpitelyjen selvittäminen, koska on tiedossa, että kyseisiin rikoksiin liittyy paljon piilorikollisuutta. Vanhentumisaikoja koskevan poikkeuksen ulottaminen koskemaan myös pahoinpitelyrikoksia osoittaisi myös rikosoikeudellisen seuraamusjärjestelmän reagointia asiaan. Samalla Suomi näyttäisi mallia muille maille ja osaltaan edistäisi lasten oikeuksien toteutumista.

Ehdotuksen mukaan rikoksen vanhentumisaika alettaisiin laskea siitä, kun henkilö täyttää kahdeksantoista vuotta. Tällöin asianomistajalla olisi mahdollisuus tehdä asiassa ilmoitus vielä kymmenestä kahteenkymmeneen vuotta tämän jälkeen. Käytännössä valtaosa viivästyneistä rikosilmoituksista tehdään muutamien vuosien kuluessa aikuisiän saavutettua, jolloin näin pitkä vanhentumisaika on tarpeeton. Vaihtoehtona ehdotetulle vanhentumisajan laskentatavalle olisi erityinen seitsemän vuoden vanhentumisaika, joka laskettaisiin alkavaksi siitä, kun henkilö täyttää kahdeksantoista vuotta. Tällöin olisivat rinnakkain rikoksen yleinen vanhentumisaika, joka laskettaisiin olemassa olevien säännösten mukaisesti ja erityinen vanhentumisaika. Rikos katsottaisiin vanhentuneeksi näistä myöhäisemmin päättyvän ajan mukaan.

Lapsikaappausta koskeva ehdotus

Lapsikaappausta koskeva ehdotuksen osalta todettakoon, että esitutkintaviranomaisen näkökulmasta suunniteltu rangaistusmaksimi kaksi vuotta vankeutta mahdollistaa useimpien rikosprosessuaalisten pakkokeinojen käyttämisen rikosta selvitettäessä, mitä on pidettävä hyvänä asiana. Samalla mahdollistuu kansainvälisen oikeusavun pyytäminen mm. rikoksentekijän luovutuksen osalta.

Ehdotetun teonkuvauksen osalta ongelmallisiksi muodostuvat teot, joissa henkilö tavataan viemässä lasta maasta esimerkiksi rajanylityspaikalla tai suomalaisessa kulkuvälineessä valtakunnan maarajojen ulkopuolella. Esimerkkinä voitaisiin mainita tilanteet, joissa henkilö tavataan Helsinki-Vantaan lentoasemalla lentokoneessa lähdössä ulkomaille, Helsingistä Tukholmaan liikennöivällä suomalaisella aluksella merimatkan aikana, tai vaikkapa pienveneessä Suomenlahden saaristossa matkalla kohti Tallinnaa. Näissä tilanteissa toiminta lienee ehdotuksen mukaan rankaisematonta kyseisen lapsikaappaussäännöksen perusteella. Kyseisissä tilanteissa on toki olemassa lastensuojelullisia keinoja estää lapsen maastavienti, mutta maastavientiä yrittäneen henkilön toiminnan rikosoikeudellinen salliminen antaa vääränlaista viestiä jättämällä toiminnan sääntelyn ulkopuolelle.

Vaikka lapsikaappauksen yritystä ei ehdotuksessa katsota tarpeelliseksi säätää rangaistavaksi, olisi syytä harkita lapsikaappauksen teonkuvauksen laajentamista niin, että se kattaisi myös teot, joissa epäilty tavataan viemässä lasta pois maasta rajanylityspaikalla tai valtakunnan maarajojen ulkopuolella kulkuvälineessä.

Poliisipäällikkö
Poliisikomentaja			Jukka Riikonen

Esikuntapäällikkö
Apulaispoliisipäällikkö			Jari Liukku

al/ar