Oikeusministeriö  
 ministeriö 	
PL 25	
	
00023  VALTIONEUVOSTO
	
oikeusministerio@om.fi	
	
lausuntopyyntö 29.6.2012   OM 3/41/2012,
OM004:00/2012   	

Kommentit esitutkinta- ja pakkokeinolain muutosehdotuksista 
     
Oikeusministeriössä on valmisteltu uuteen pakkokeino- ja esitutkintalakiin   muutoksia, jotka on julkaistu ministeriön verkkosivulla tunnuksella Selvityksiä ja ohjeita 42/2012.   

Vaikka lausuntoani ei ole erityisesti pyydetty, pidän aiheellisena tuoda esille seuraavat näkökohdat tietyistä muutosehdotuksista sen kokemuksen perusteella, joka on muodostunut syyttäjille RL 38 luvun 10 §:n 3 momentin perusteella annetuista lausunnoista tieto- ja viestintärikoksissa. 

1. Laite-etsintä 

Uuden pakkokeinolain 8 luvun 20 §:n 2 momentissa säädetään laite-etsinnän suhteesta 10 luvun telepakkokeinoihin.  Kun telepakkokeinojen edellytykset ovat vaativammat, on kyse käytännössä siitä, miten eri pakkokeinot kyetään tunnistamaan ja siten soveltamaan kussakin tilanteessa oikeita pakkokeinosäännöksiä.  

Ehdotuksessa esitetään selvennettäväksi sitä, että laite-etsintä voi kohdistua myös luottamukselliseen viestiin. Selvennys tehtäisiin lisäämällä sanan "luottamukselliseen" eteen sana "sellaiseen". Mielestäni ehdotus tekee riittävän selväksi säädöstasolla sen, että laite-etsintä voi kohdistua luottamukselliseen viestintään kunhan se ei ole sellaista luottamuksellista viestintää, johon tulisi 10 luvun säännöksiä soveltaa.  Tämä ei tietysti olennaisesta selvennä niitä tilanteita, joissa 10 luvun säännöksiä tulisi soveltaa.       

Kun laite-etsinnän kohteena on luottamuksellinen viesti, on varmaan usein kysymys viestien sisältöjen selvittämisestä, mikä telepakkokeinojen osalta olisi lähinnä telekuuntelua tai käytännössä telekuuntelua vastaavaa tietojen hankkimista.  Telekuuntelu on perinteisesti viitannut puheviestinnän taltiointiin ja siten se kohdistuu tulevaisuuteen, mutta tiedon hankinta telekuuntelun sijasta voi kohdistua menneisiin viestintätapahtumiin, jos ne vain ovat taltioituna. Olennainen rajapinta näyttäisi muodostuvan viestintäsalaisuuden loukkauksen tunnusmerkistöstä rikoslain 38 luvun 3 §:n 1 kohdassa.  Tämä tunnusmerkistö koskee ulkopuolisilta suojattuja viestejä ja tekotapa on tietomurto -tyyppinen.  Kun luottamuksellisia viestejä erityisesti sähköposteja voi säilyttää sähköpostipalvelimella ja/tai päätelaitteella ei ratkaisevaa 10 luvun soveltamisen osalta ole sähköpostien säilytyspaikka tai -väline vaan se onko ne suojattu, jolloin niiden avaaminen edellyttää suojauksen murtamista. 

Murtamisen tunnusmerkistön  täyttää myös se, että käyttää toisen tunnuksia luvatta. Laite-etsinnän osalta tämä tule esille silloin kun laite on henkilökohtainen tietokone/päätelaite, jossa luottamuksellisen viestinnän sovellus (kuten sähköpostiohjelma) on säädetty siten, ettei käyttäjä tarvitse aina syöttää tunnuksia. Telepakkokeinoja voidaan selvästi pitää kyseisessä tunnusmerkistössä tarkoitettuna oikeuttamisperusteena. Sen sijaan laite-etsinnän osalta jää epäselväksi,  olisiko myös laite-etsintä tällainen oikeuttamisperuste. Jos tämä ei ole ollut tarkoituskaan, merkitsisi se sitä, että laite-etsinnässä voi olla tarpeen soveltaa suojattujen viestien avaamiseen 10 luvun säännöksiä erityisesti 10 luvun 4 §:n 2 momenttia.  Tämän tyyppinen selvennys säännösten soveltamisen rajapinnasta olisi hyvä tuoda esille esitöissä.   

2.  Telepakkokeinojen käyttö henkilötiedollisten ja viestinnän sisältörikosten tutkinnassa

Ehdotuksen perusteluissa on tarkemmin kuvattu uuden pakkokeinolain 10 luvun 6 §:n 2 momentin 2 kohdan säädöshistoriaa.  Säännöksen hallituksen esityksessä ehdotettiin mahdollisuutta käyttää televalvontaa kaikkien teleosoitetta tai telepäätelaitetta käyttäen tehtyjen rikosten tutkinnassa.  Säännös olisi korvannut vanhan pakkokeinolain 5 a luvun 3 §:n 1 momentin 2 kohdan, joka koskee automaattisiin tietojenkäsittelyjärjestelmiin kohdistuvia rikoksia ilman rikoksen vakavuusasteetta. Eduskunnassa säännöstä täsmennettiin siten, että rikoksen vakavuusasteeksi säädettiin vähintään kahden vuoden maksimirangaistus. 

Ehdotuksen mukaan säännökseen lisättäisiin uusi 3. kohta, jossa luoteltaisiin ne rikokset, jotka eivät täytä 2) kohdan kahden vuoden kriteeriä. Rikokset olisivat luvaton käyttö, vahingonteko, viestintäsalaisuuden loukkaus ja tietomurto. 
Perusteluissa tuodaan esille viime syksynä laajaa huomiota herättäneet tietomurrot, joissa rikostutkinta taitaa olla vielä kesken. Julkisuudessa olleiden tietojen perusteella erilaisten sähköisten palvelujen asiakastietoja tai tunnistamistietoja oli saatu haltuun ja tietoja myös levitettiin.  Tietomurron osalta ongelma on  se, että tunnusmerkistö edellyttää suojauksen murtamista ja ainakin yhdessä tapauksessa (Porvoon käräjäoikeuden tuomio 18.9.2009) tyypillinen tekotapa palvelimilla olevien tietojen hankkimiseksi (ns. SQL injection) ei katsottu täyttävän tietomurron tunnusmerkistöä.  Käyttäjätunnusten ja salasanojen tällainen hankkiminen ei myöskään täytä rikoslain 34 luvun 9 a tai 9 b §:n tunnusmerkistöä vaan ne tulevat kyseeseen vain jos tekijä levittää tai muuten asettaa saataville tällaiset tunnukset.  Tähän henkilötietojen hankintaan voisi tulla sovellettavaksi henkilörekisteririkos (kerätään henkilötietoja ilman suostumusta tai ns. asiallista yhteyttä) ja tällä perusteella ehdotan, että myös henkilörekisteririkos olisi mukana 3) kohdan tunnusmerkistöluettelossa.  

Viestinnän sisältörikoksilla tarkoitan viestintärikoksia, joiden tunnusmerkistö edellyttää tietoa viestinsisällöstä. Tällöin ei useinkaan näyttönä riitä ns. liikennetiedot tai teletunnistetiedot vaan on oltava näyttöä siitä, että viesti on sisällöltään kielletty. Näitä rikostunnusmerkistöjä ovat tyypillisesti perinteiset salassapitorikokset. Salassapitorikosten suojattava oikeushyvä on hyvinkin vaihteleva, mutta yhtenä oikeushyvänä on yksityisyyteen liittyvät tiedolliset intressi (ks. julkisuuslain 24 §:n 23-32-kohdat). 

Mielestäni tilanteissa, joissa epäillään luottamuksellista viestintää käytetyn salassa pidettävien tietojen ilmaisemiseen, ei ole perusoikeusnäkökulmasta kyse perustuslain 10 §.n 3 momentissa tarkoitetusta välttämättömistä rajoituksista, jotka olisivat johdettavissa yksilön tai yhteiskunnan turvallisuutta tai kotirauhaa vaarantavien rikosten selvittämiseksi vaan perusoikeuden (luottamuksellinen viestintä) käytöstä laittomaan tiedonjakamiseen.  Tällaista ilmiötä voitaneen kutsua perusoikeuden väärinkäytöksi, jota koskeva kielto ilmenee Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen 17 artiklasta.  Tällöin tiedonsaannin kriteereitä ei ole perusteltua sitoa rikosten vakavuuteen vaan ylipäänsä intressiin selvittää tällaisia rikoksia. Tällä hetkellä viestinnän sisältöä voidaan selvittää telekuuntelulla tai sitä  vastaavalla tiedon hankinnalla lähinnä 10 luvun 3 §:n 2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen maan- ja valtionpetosrikoksien ja 4 kohdassa tarkoitetun törkeää sukupuolisiveellisyyttä loukkaavan lasta esittävän kuvan levittämisen tutkinnassa. Kun arvioidaan säännöksen ulkopuolelle jääviä intressejä, kuuluu niihin salassa pidettävien henkilötietojen lisäksi yrityssalaisuudet ja muut julkisuuslaissa tarkoitetut salassapitointressit kuten rikostutkinnan tehokkuus tai vankilaturvallisuus (julkisuuslaki 24 §:n 3, 4 ja 5 §). Näiltä osin ehdotan, että pakkokeinolakiin otettaisiin erikseen säännökset tiedon hankinnasta viestinsisältöön perustuvien rikosten selvittämiseksi, mikä varmaan  edellyttäisi jatkovalmistelua. Samassa yhteydessä olisi hyvä selvittää asianomistajan oikeudet käsitellä viestintää koskevia tietoja, jotta tällaiset useimmiten sähköiset jäljet ja näyttö eivät pääsisi häviämään ja tarvittava esitutkintakynnys voitaisiin täyttää.     

Tietosuojavaltuutettu 		Reijo Aarnio  

	Ylitarkastaja		Heikki Partanen