VAIHTOEHTOISTEN HOITOMUOTOJEN SÄÄNTELYTARPEEN SELVITTÄMINEN

1  Tausta

Vaihtoehtohoito mielletään yleensä ilmiöksi, joka asettuu virallisen terveyden- ja sairaanhoidon valtakulttuurin ulkopuolelle. Vaihtoehtohoidoilla tarkoitetaan hoitoja ja taudinmääritysmenetelmiä, jotka eivät perustu lääketieteelliseen tietoon eikä niiden tehoa tai toimivuutta ole osoitettu tutkimuksin. Luottamus vaihtoehtohoitoihin perustuu usein asiakkaan tuntemuksista tehtyihin päätelmiin.
	
Vaihtoehtohoitojen käyttö on lisääntynyt 1970-luvulta alkaen kaikkialla länsimaisissa yhteiskunnissa. Kehitys näkyy tarjolla olevien hoitomuotojen, palvelujen tarjoajien sekä niiden käytön massiivisena kasvuna. Myös vaihtoehtohoitoihin kohdistuva tutkimus ja siitä käyty julkinen keskustelu ovat lisääntyneet. 

Vaihtoehtohoitojen kokonaisuus on pirstaleinen ja jatkuvasti muotoaan muuttava. Erilaisten hoitomuotojen lukumäärää on erittäin vaikea arvioida. Arviot vaihtelevat suuresti muun muassa sen mukaan, miten vaihtoehtohoitojen kenttää on rajattu ja luokiteltu. Luokitteluperusteina on käytetty esimerkiksi sitä annetaanko hoitoja itsehoidollisesti vai hoitosuhteessa, ovatko kyseessä kansanomaiset, perinteiset hoitomuodot vai uudemmat, muista kulttuureista tulevat hoitomuodot. Saman terapia- tai diagnoosimenetelmän nimen alla voi myös olla useita muunnelmia, koska määritelmiä menetelmistä tai niiden oikeasta käytöstä ei ole. Osa hoidoista soveltaa teknisiä laitteita.

Käsitteiden runsaus on myös tyypillistä. Erilaiset käsitteet sisältävät ajatuksen asettautumisesta vaihtoehtoiseen ja sitä kautta ulkopuoliseen positioon suhteessa virallisen terveydenhuolto-organisaation koulutus- ja hallinnollisiin järjestelyihin sekä hoitamisen käytäntöihin. Suomalaisessa keskustelussa termi vaihtoehtohoidot tai sen johdannaiset näyttävät olevan yleisimmin esiintyvä termi. Sen rinnalla käytetään nykyisin myös yhä useammin termejä täydentävä hoito ja uskomushoito. 

Täydentävä hoito – käsite on erilainen kuin vaihtoehtohoito; siinä on vähemmän jyrkkä vastakkainasettelu suhteessa viralliseen terveydenhoitoon ja lääketieteeseen. Osa potilaista käyttää vaihtoehtohoitoja juuri täydentävässä mielessä, he hakevat apua vaivoihinsa useilta asiantuntijoilta liikkuen joustavasti erilaisten hoitomuotojen välillä. Englanninkielisessä kirjallisuudessa ja tutkimuksessa käytetään termiä täydentävä ja vaihtoehtoinen lääketiede (CAM, complementary and alternative medicine).

Uskomushoito tai uskomuslääkintä – termiä näyttävät Suomessa käyttävän etenkin vaihtoehtohoitoihin kriittisesti suhtautuvat tutkijat. Uskomuslääkintä viittaa kaikkiin sellaisiin hoitoihin ja menetelmiin, joita käytetään sairauden parantamiseen tai diagnostiikkaan ja joiden teho perustuu uskomuksiin eikä tieteelliseen näyttöön niiden tehokkuudesta. Nämä hoidot kytkeytyivät 1990-luvulla näkyvästi elämänkatsomuksiin, pääasiassa new age – uskontoihin ja muuhun rajatietoon.

Yksinomaisena hoitona vaihtoehtohoitoja käyttää 1 – 2 % väestöstä. Yleensä käyttäjät pitävät vaihtoehtohoitoja lääketieteeseen perustuvia hoitoja täydentävinä. Vaihtoehtohoitoja vähintään kerran vuodessa käyttävien määrä oli 46 % väestöstä vuonna 1992. Suhtautuminen vaihtoehtohoitoihin yleensä ja niiden eri muotoihin vaihtelee rankasta kritiikistä jonkin asteiseen hyväksymiseen tai ainakin näkemysten lähentymiseen eri maissa. Vuonna 1995 tehdyn tutkimuksen mukaan suomalaislääkärit suhtautuivat myönteisemmin kiropraktiikkaan, akupunktioon ja naprapatiaan. Nämä hoitomuodot ovat myös niitä, jotka on ainakin osittain integroitu osaksi virallista terveydenhuollonkäytäntöä. Koulutettu kiropraktikko, koulutettu naprapaatti ja koulutettu osteopaatti ovat nimikesuojattuja ammattinimikkeitä terveydenhuollon ammattihenkilöistä annetun asetuksen (564/1994) 1 §:n mukaan. 

2  Aikaisemmat kannanotot:

2.1  Eduskunnan oikeusasiamiehen lausuntopyyntö

Eduskunnan oikeusasiamies pyysi sosiaali- ja terveysministeriöltä lausuntoa helmikuussa 2003 siitä, olisiko perusteltua lisätä Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen voimavaroja ja mahdollisesti muuttaa lainsäädäntöä niin, että oikeusturvakeskuksella olisi paremmat edellytykset puuttua luvattomaan terveydenhuollon ammattihenkilönä toimimiseen.

Sosiaali- ja terveysministeriö antoi heinäkuussa 2003 eduskunnan oikeusasiamiehelle lausunnon luvatonta terveydenhuollon ammattihenkilönä toimimista koskevassa asiassa. Lausunnossa todettiin, että sekä Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksella että lääninhallituksilla on terveydenhuollon ammattihenkilöistä annetun lain (564/1994) nojalla oikeus saattaa asia poliisin tutkittavaksi, mikäli epäillään  henkilön syyllistyvän luvattomaan terveydenhuollon ammattihenkilönä toimimiseen. Luvatonta terveydenhuollon ammattihenkilönä toimimista koskevat rangaistussäännökset ovat rikoslain 44 luvun 3 §:ssä. Luvaton terveydenhuollon ammattitoimen harjoittaminen on toisaalta virallisen syytteen alainen rikos ja näin ollen kuka tahansa voi ilmoittaa sitä koskevasta epäilystä poliisille asian tutkimiseksi ja tarvittaessa rikosoikeudellisiin toimenpiteisiin ryhtymiseksi.

Lausunnossa todettiin myös, että hallinnollisen valvonnan ulottaminen muihin kuin terveydenhuollon ammattihenkilölainsäädännössä määriteltyihin terveydenhuollon ammattihenkilöihin merkitsisi lainsäädännön perusteiden kannalta olennaisesti uutta tehtävää. Ministeriö ei pitänyt tarkoituksenmukaisena terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen toimivallan laajentamista muiden henkilöiden kuin terveydenhuollon ammattihenkilölainsäädännössä määriteltyjen terveydenhuollon ammattihenkilöiden valvontaan.

2.2  TEO:n laajentamista pohtineen työryhmän kanta

Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen toimialan laajentamista selvittäneessä työryhmässä (STM työryhmämuistioita 2004:4) sivuttiin näitä vaihtoehtohoitoja (kohdassa 4.7 Luvaton terveydenhuollon ammattihenkilönä toimiminen ja erilaiset terveydenhuoltoon kuulumattomat hoidot ja terapiat). Työryhmä totesi kantanaan, että uskomuslääkinnästä, vaihtoehtohoidoista sekä muusta vastaavasta toiminnasta, joka ei ole terveydenhuoltoa, ei myöskään tule säätää terveydenhuollon lainsäädännössä, vaan niitä koskevat muun muassa rikoslainsäädäntö, vahingonkorvauslainsäädäntö ja kuluttajansuojalainsäädäntö siten kuin muidenkin palveluiden ja tuotteiden myyntiä, ostoa ja käytön mahdollisia haittoja.

2.3   Kirjallinen kysymys 764/2005 vp

Kansanedustaja  Saara Karhu/sd ym. teki kirjallisen kysymyksen vaihtoehtohoitoja antavien kouluttautumisesta ja luvanvaraistamisesta. Peruspalveluministeri Hyssälä on vastannut kysymykseen lokakuussa 2005 (liitteenä vastaus KK 764/2005 vp). Vastauksessa todettiin muun muassa, että sosiaali- ja terveysministeriö jatkaa TEO:n ja järjestöjen kanssa neuvotteluja tarvittavien toimenpiteiden suunnittelemiseksi.

3  Sosiaali- ja terveysministeriölle tehdyt aloitteet:

3.1  Suomen Mielenterveysseuran aloite:
       Erilaisilla hoitomuodoilla väärin kohdeltujen henkilöiden oikeusturvan 
       selvittäminen

Suomen Mielenterveysseura teki kesäkuussa 2005 aloitteen työryhmän perustamisesta. Työryhmän pitäisi selvittää erilaisilla hoitomuodoilla väärin kohdeltujen henkilöiden oikeusturva. Erityisesti mielenterveyden alalla on viime vuosina tullut erilaisia hoitomuotoja kuten valmennuksia, hypnologiaa, uskomushoitoja, rajatiedon erilaisia hoitomuotoja jne. Kun hoitoa hakeneet ihmiset kokevat tulleensa väärinkohdelluiksi, he voivat ilmoittaa kuluttajaviranomaiselle tai poliisille. Ainoastaan niissä tapauksissa, jossa hoidon antaja on terveydenhuollon ammattihenkilö, kantelun voi tehdä Terveydenhuollon oikeusturvakeskukseen. Useimmiten kuitenkin hoidon antaja ei ole terveydenhuollon ammattihenkilö.

Suomen Mielenterveysseura haluaa kiinnittää huomiota näiden tapausten valvonnan puutteellisuuteen ja tiedustelee mahdollisuutta asettaa työryhmä, joka selvittäisi tällaisten tapausten ja väärinkäytösten kohteeksi joutuneiden ihmisten oikeusturvaa.

3.2   Luonnonlääketieteen Keskusliiton aloite:
        Koulutettujen terapeuttien oikeudet ja velvollisuudet

Luonnonlääketieteen Keskusliitto teki syyskuussa 2005 aloitteen, jonka mukaan STM asettaisi työryhmän valmistelemaan mietintöä, jonka pohjalta laadittaisiin lait/asetukset määrittämään koulutettujen terapeuttien oikeudet ja velvollisuudet. LKL ry toteaa aloitteessaan, että naapurimaissa terapeuttien aseman laillistamisprosessi on edennyt jo pitkälle ja monet täydentävistä hoitomuodoista on niissä hyväksytty korvausjärjestelmien piiriin.

4   Vaihtoehtohoitojen valvonta

Uskomuslääkinnästä, vaihtoehtohoidoista sekä muusta vastaavasta toiminnasta, joka ei ole terveydenhuoltoa, ei myöskään ole säädetty terveydenhuollon lainsäädännössä. Niitä koskevat tuotevastuuta ja tuoteturvallisuutta koskevat säädökset, rikoslainsäädäntö, vahingonkorvauslainsäädäntö ja kuluttajansuojalainsäädäntö siten kuin muidenkin palveluiden ja tuotteiden tarjontaa, ilmoittelua ja käytön mahdollisia haittoja. Näin myös valvontaan osallistuvat useat eri viranomaistahot.

Suurin osa vaihtoehtoterapeuteista on muita kuin terveydenhuollon tutkinnon suorittaneita. Suomessa kuka tahansa voi ryhtyä terapeutiksi, kunhan ei käytä virallisia terveydenhuollon ammattinimikkeitä. Vaihtoehtoterapeuttien kouluttaminen on vapaata eikä koulutusohjelmien sisällöstä ole vaatimuksia. Useissa Euroopan maissa hoitojen antaminen on sallittua vain terveydenhuollon koulutuksen saaneille. Suomessa ei ole virallista rekisteriä eikä myöskään tilastointia vaihtoehtoterapeuteista. Alan järjestöt ovat pyrkineet tuottamaan luetteloita terapeuteistaan. Vaihtoehtoterapeutti voi Suomessa harjoittaa ammattiaan ilman vaatimuksia potilasasiakirjan pidosta, potilasvakuutuksesta tai muista virallisten terveydenhuollon ammattien harjoittajia koskevista velvoitteista. 

Elleivät tällaisia hoitoja antavat henkilöt tai laitokset mainonnassaan tai muussakaan yhteydessä esiinny terveydenhuollon ammattihenkilöinä, he eivät syyllisty rikokseen. Jos taas terveydenhuollon ammattihenkilö potilaita hoitaessaan käyttää muita kuin yleisesti hyväksyttyjä perusteltuja hoitomenetelmiä, siihen voivat terveydenhuollon valvontaviranomaiset puuttua.

Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksella ja lääninhallituksilla on terveydenhuollon ammattihenkilöistä annetun lain (564/1994) nojalla oikeus saattaa asia poliisin tutkittavaksi, jos henkilön epäillään syyllistyvän luvattomaan terveydenhuollon ammattihenkilönä toimimiseen. Luvatonta terveydenhuollon ammattihenkilönä toimimista koskevat rangaistussäännökset ovat rikoslain 44 luvun 3 §:ssä. Luvaton terveydenhuollon ammattitoimen harjoittaminen on toisaalta virallisen syytteen alainen rikos ja näin ollen kuka tahansa voi ilmoittaa sitä koskevasta epäilystä poliisille asian tutkimiseksi ja tarvittaessa rikosoikeudellisiin toimenpiteisiin ryhtymiseksi.

4.1 Lääkelain ja elintarvikelain sääntely

Markkinoilla on noin 3000 luontaistuotevalmistetta. Ne kuuluvat elintarvikelain piiriin. Myös funktionaaliset elintarvikkeet ovat osa elintarvikelainsäädäntöä siitä huolimatta, että niillä on ns. lääkinnällistä vaikuttavuutta. Funktionaaliset elintarvikkeet voivat edistää tai ylläpitää terveyttä ja hyvinvointia ja/tai vähentää sairauden riskiä.

Markkinoilla on lisäksi lääkelain mukaan perinteisiksi rohdosvalmisteiksi ja homeopaattisiksi valmisteiksi rekisteröityjä tuotteita. Nämä lääkelain mukaan rekisteröidyt tuotteet pääsevät markkinoille lääkkeiltä edellytettävää dokumentaatiota kevyemmällä menettelyllä. Näiden tuotteiden käytöllä on pitkät perinteet ja monet ihmiset käyttävät niitä. 

4.2 Terveydenhuollon laitteita ja tarvikkeita koskeva sääntely

Terveydenhuollon laitteita ja tarvikkeita koskeva tuotealue on hyvin laaja. Erityisesti tuoteluokkaan I kuuluvien tuotteiden suorituskyvystä ei ole aina saatavissa riittävästi kliinistä tietoa. Viranomaisvalvonnan kannalta ongelmana pidetään myös ns. ihmetuotteita.

4.3 Yksityisen terveydenhuollon valvonta

Lääninhallitukset myöntävät luvat yksityisen terveydenhuollon palvelujen antamiseen. Lisäksi itsenäisestä terveydenhuollon ammatinharjoittamisesta tehdään ilmoitus lääninhallitukselle ennen palvelujen antamisen aloittamista. Vaihtoehtolääkinnän piiriin kuuluvat palvelut eivät kuulu yksityisestä terveydenhuollosta annetun lain piiriin.

Terveydenhuollon palveluista ei makseta arvonlisäveroa. Arvonlisäverottomia ovat ne palvelut, joille lääninhallitukset ovat myöntäneet toimiluvan. Mikäli luvan alla annetaan myös vaihtoehtolääkinnän piiriin kuuluvia hoitoja, ne voivat saada saman verokohtelun kuin koululääketieteen palvelut. Vastaavasti Kela saattaa maksaa sairausvakuutuskorvauksia vaihtoehtolääkinnän piiriin kuuluvasta hoidosta, mikäli palveluja ei ole eriytetty yksityisestä terveydenhuollosta annetuista terveyden- ja sairaanhoidon palveluista. 

5.    Muiden Euroopan maiden sääntely

Euroopassa vaihtoehtohoitoja koskevat lainsäädännölliset ratkaisut vaihtelevat. 

Ainakin pohjoismaissa on lainsäädäntöä, joissa on kielletty tiettyjen hoitojen tekeminen muilta kuin terveydenhuollon ammattihenkilöiltä. Norjassa ja Tanskassa on voimassa oleva lainsäädäntö asiasta.

Ruotsissa on ollut vuodesta 1998 vaihtoehtohoitoja koskevaa lainsäädäntöä, jossa on mm. säädetty rajoituksia ryhtyä toimenpiteisiin määrätyillä terveydenhuollon aloilla. Tällaisia ovat esimerkiksi tartuntataudit, syöpäsairaudet, pahanlaatuiset kasvaimet, diabetes ja epilepsia. Ruotsissa valmistellaan asiaa koskevaa uutta erillislainsäädäntöä. 

Norjassa valmistui joulukuussa 1995 selvitys siitä, miten täydentävät ja vaihtoehtohoidot on kirjattu lainsäädäntöön eri Euroopan maissa. (Jurisdiction, reimbursement and supervision concerning practise of Complementary and Alternative medicine in the EEA area and Switzerland).  Selvitys löytyy nettisivuilta: www.cam-cancer.org. Selvityksen mukaan ETA-maat jakautuvat lainsäädännöllisesti kolmeen ryhmään: vaihtoehtohoidoista on lainsäädäntöä/sitä valmistellaan, lainsäädäntö rajoittuu muutamiin terapiamuotoihin tai lainsäädäntö puuttuu kokonaan.

6.   Keskustelu ja julkisuus

Vaikka ns. kansanlääkintää ja muita vaihtoehtohoitoja on ollut maassamme hyvin kauan, on laajempaa yleistä keskustelua vaihtoehtoisesta terveydenhoidosta sekä sen olemuksesta, käsitteistöstä ja asemasta käyty viimeisten vuosikymmenten aikana enenevässä määrin. Keskustelua on käyty muun muassa eri hoitomenetelmien hyödyistä ja haitoista, terapeuttien koulutuksesta ja valvonnasta, virallisen terveydenhuollon edustajien ja viranomaisten suhtautumisesta vaihtoehtohoitoihin sekä mahdollisesti tarvittavasta lainsäädännöstä.

Sosiaali- ja terveysministeriön terveysosaston terveyspalveluryhmä järjesti vuonna 2006 kokouksen, jossa käsiteltiin vaihtoehtoisten hoitojen sääntelytarvetta. Kokouksessa jatkettiin yleistä keskustelua, eikä päätetty mahdollisesta lainsäädäntötavoitteesta. Kokouksessa käsiteltiin vaihtoehtohoitoa koskevaa koulutusta, hoitojen markkinointia ja valvontaa sekä vaihtoehtohoitojen sisältöä. 

7.   Työryhmän asettaminen
			
Viime vuosina tarve vaihtoehtohoidoista annettavien laintasoisten säännösten tarve on tullut yhä ilmeisemmäksi. Tarve johtuu erityisesti asiakkaan ja potilaan heikosta oikeusturvasta, tästä seuraavasta vaihtoehtohoitojen valvonnan puutteellisuudesta ja potilasturvallisuusongelmista.
Sosiaali- ja terveysministeriö asettaa toukokuussa 2008 vaihtoehtohoitoja ja niiden sääntelyä selvittävän työryhmän. Tavoitteena on selvittää täydentäviin hoitoihin ja vaihtoehtohoitoihin liittyvät, potilasturvallisuuden kannalta keskeisimmät ongelmat, kuulla asiantuntijoita ja vaihtoehtohoitojen edustajia, arvioida lainsäädäntötarpeen laajuus ja tehdä tämän pohjalta tarpeelliset ehdotukset. Työryhmän tehtävä on laatia ehdotus joko suppeasta tai laajasta vaihtoehtohoitojen piiriin kuuluvien hoitojen ja niitä tarjoavia henkilöitä koskevasta sääntelystä.