TAMPEREEN KÄRÄJÄOIKEUS			LAUSUNTO
PL 134
33101 Tampere
010 36 47400						7.2.2005

OIKEUSMINISTERIÖLLE

Tampereen käräjäoikeuden lausunto jäädyttämistyöryhmän mietinnöstä ja siihen sisältyvästä hallituksen ehdotuksesta laiksi omaisuuden tai todistusaineiston jäädyttämistä koskevien päätösten täytäntöönpanosta Euroopan unionissa sekä eräiksi siihen liittyviksi laeiksi

 Mietinnössä ehdotetaan lakia, jolla pantaisiin toimeen EU:n puitepäätös omaisuuden tai todistusaineiston jäädyttämistä koskevien päätösten täytäntöönpanosta. Kuten mietinnössä todetaan, puitepäätökset velvoittavat saavutettavaan tulokseen nähden mutta jättävät kansallisten viranomaisten harkittavaksi muodon ja keinot. Käsillä olevalla puitepäätöksellä puututaan yksilöjen oikeuksiin. Siten jäsenvaltioiden harkintamarginaali muodon ja keinojen suhteen on yleisesti ottaen väljää, jotta yksilön perusoikeudet saisivat asianmukaista suojaa. Toimeenpanossa tulee periaatteessa lähteä siitä, että yksilön oikeudet toteutetaan niin pitkälle kuin mahdollista kotimaisen oikeusjärjestelmän keinoin.

Täytäntöönpanosta päättävä viranomainen

Mietinnössä lähdetään siitä, että jäädyttämisen täytäntöönpanosta antaa määräyksen toimivaltainen syyttäjä eikä tuomioistuin. Tätä on pidettävä perusteltuna kantana sikäli kuin yksilölle tarjotaan mahdollisuus tehokkaaseen muutoksenhakuun.  Puitepäätöksessä tarkoitetun oikeusavun antamisen edellytykset eivät edellytä ensivaiheessa käsittelyä käräjäoikeudessa. Siten ei ole estettä kiinnittää huomiota tarkoituksenmukaisuusnäkökohtiin, jotka ilmeisesti puoltavat sitä, että ensivaiheen päätöksen tekee syyttäjä. Tämä kanta ei ilmeisesti ole ristiriidassa puitepäätöksen kanssa, kun sen mukaan mikä tahansa oikeusviranomainen voi käsitellä asian. Mitään todellista hyötyä oikeusturvan kannalta ei ole siitä, että päätöksen tekisi ensivaiheessa tuomioistuin. Tuomioistuimen roolilla on realistista merkitystä vasta, kun on kuultu niitä, joita asia koskee. Tässä lausunnossa ei puututa siihen, olisiko toimivaltaa annettava poliisille syyttäjän sijasta tai ohella. Tämä on lähinnä tarkoituksenmukaisuuskysymys, jonka arvioinnin suhteen parhaimmat edellytykset on asianomaisilla viranomaisilla. Direktiivissä tarkoitettu oikeusviranomainen voinee periaatteessa olla myös rikospoliisin virkamies, jonka toiminta käsittää rikosten tutkintaa. Suomessahan ei ole erityistä riippumatonta tutkijaviranomaista. Syyttäjän tehtävät liittyvät lähinnä syytteiden nostamisesta päättämiseen ja syytteiden ajamiseen.

Kaksoisrangaistavuus

Ehdotetun lain 3 §:ään on otettu luettelo niistä rikoksista, joiden kohdalta kaksoisrangaistavuutta ei voida edellyttää, jos ankarin rangaistus teosta on täytäntöönpanoa pyytävän valtion lain mukaan vähintään 3 vuoden vapausrangaistus. Esitys vastaa puitepäätöstä. Tosin saattaisi olla tarpeen tarkistaa luettelon 14-kohtaa, jossa mainitaan tahallinen henkirikos, vakava pahoinpitely ja vakavan ruumiinvamman aiheuttaminen. Siihen nähden, että ensin mainitaan henkirikos,  puitepäätöksessä ilmeisesti korostetaan vamman vaikeutta niissä tapauksissa, jotka eivät ole johtaneet kuolemaan. Tämä vastannee ulkomaisia tekstejä (coups et blessures graves, grievous bodily injury). Siten lienee perusteetonta ja sekoittavaa mainita pahoinpitelystä. Puitepäätöksen ko. kohdassa tuskin on tarkoitettu tilannetta, että pahoinpitelyä, jossa ei ole aiheutunut vaikeata vammaa, pidettäisiin kansallisen erityistunnusmerkistön mukaan törkeänä. Luettelollahan on nimenomaan pyritty pelkistettyihin rikostyyppeihin.

Jäädyttämisen kesto

Puitepäätöksen 6 artiklassa on määräyksiä jäädyttämisen kestosta. Pääsäännön mukaan omaisuus on jäädytettynä, kunnes jäädyttämisen jälkeisestä lopullisesta oikeusavusta (esim. menettämisseuraamuksen täytäntöönpanosta) on tehty päätös. Täytäntöönpanovaltio saa kuitenkin asettaa aikarajan kestolle kuultuaan jäädyttämisestä päättänyttä valtiota. Lakiehdotuksen 12 § vastaa olennaisesti puitepäätöstä tältä osin. Perusteluissa todetaan mm., että lähtökohtaisesti aika tulisi asettaa siten, että omaisuus on turvattuna siihen asti, kunnes Suomi on vastannut pyynnön esittäneen valtion lopulliseen oikeusapupyyntöön.

Turvaamistoimen kestoon voi liittyä yksilön oikeussuojaa koskevia ongelmia erityisesti silloin, kun oikeusapupyyntö on lähtöisin niistä monista valtioista, joissa rikostutkinta on menettelyllisesti monimutkaista ja siten hidasta. Ei voida lähteä siitä, että Suomen tulisi kansainvälisen oikeusavun puitteissa olla kiinnittämättä huomiota prosessin hitauteen, joka poikkeaisi merkittävästi kotimaisen oikeudenkäynnin joutuisuudesta. Turvaamistoimi voi merkitä olennaista puuttumista yksilön oikeuksiin. Siten aikarajoilla voi olla huomattavaa merkitystä yksilön oikeuksien kannalta. Tässä yhteydessä on syytä kiinnittää erityistä huomiota Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukaiseen omaisuuden suojaan. EIS:n 1 lisäpöytäkirjan 1 artiklan mukaan omaisuuden suojaan puuttumisen tulee olla laillista eli puuttumisen tulee perustua lakiin. Ihmisoikeustuomioistuin on asettanut laille tiettyjä laatuvaatimuksia, joilla pyritään estämään mielivaltaista puuttumista rajoittamalla viranomaisten vapaata harkintaa. Tältä pohjalta olisi perusteltua, että lakiin otettaisiin tarkempia määräyksiä jäädyttämisen kestosta eikä kysymys jäisi yksinomaan syyttäjän harkintaan. Sopiva määräaika, jota voitaisiin tarvittaessa pidentää, olisi esim. 60 päivää, jota pakkokeinolain vastaavan säännöksen (3 luvun 6 a §) esitöissä on pidetty ohjeellisena. Lisäksi olisi perusteltua ottaa lakiin jokin enimmäisaika (6 kk - 1 vuosi), jota voitaisiin pitentää vain erittäin pakottavin perustein tuomioistuimen päätöksellä sen jälkeen, kun omaisuuden haltijaa on kuultu.

Valittaminen jäädyttämispäätöksen täytäntöönpanosta

Asiaa koskevat määräykset ehdotetussa 16 §:ssä vaikuttavat asiallisilta. Varsinkin muutoksenhaun keskittäminen tiettyihin käräjäoikeuksiin on perusteltua, koska hyvä yhteistyö toisten jäsenvaltioiden viranomaisten kanssa edellyttää käytännön asiantuntemusta. Kysyä voidaan, tulisiko käsittelyjä keskittää vieläkin enemmän. Asioiden määrä saattaa jäädä niin vähäiseksi, että esityksessä väitetty asiantuntemuksen kehittyminen voisi jäädä vain teoreettiseksi ajatukseksi. Asiantuntemus tulee kyetä hankkimaan suhteellisen lyhyellä aikavälillä, mikä edellyttää, että tiettyyn tuomioistuimeen todella tulee asioita, joiden avulla asiantuntemus saadaan. Toisaalta jäädyttämisen täytäntöönpanon ongelmat eivät sinänsä ole kovin monimutkaisia tai vaikeita. Kysymys on vain käytännön vaatimusten hyvästä tuntemuksesta. Niin ollen ei ilmeisesti ole tarvetta niin tiukkaan keskitykseen kuin tietyissä suurta asiantuntemusta edellyttävissä jutuissa (kuten patentti- tai muissa sellaisissa jutuissa).

Lakiehdotuksen 17 §:ssä todetaan, että Suomessa ei voida tutkia toisen valtion oikeusviranomaisen tekemän jäädyttämispäätöksen aineellisia perusteita. Siten tutkinnan kohteena on lähinnä puitepäätöksessä tarkoitetut täytäntöönpanon edellytykset ja kieltäytymisperusteiden olemassaolo. Tässä yhteydessä on syytä todeta, että tutkittaviin kysymyksiin kuuluu myös se, koskeeko täytäntöönpanopyyntö puitepäätöksessä tarkoitettua jäädyttämispäätöstä. Puitepäätöksessä tarkoitetaan vain rikosasiassa tehtyä päätöstä eikä siten esim. sellaista jäädyttämistä, joka ei liity konkreettiseen rikosasiaan. Kuitenkin EU:n jäsenvaltioissa esiintyy myös puhtaasti preventiivisiä turvaamistoimia, jotka liittyvät vain välillisesti rikolliseen toimintaan. Mahdollista on, että sellaistenkin päätösten täytäntöönpanoa haetaan Suomessa. Mm. tuohon nähden voidaan kysyä, tulisiko selvennyksen vuoksi laissa mainita niistä seikoista, joita Suomen viranomaisten tulee tarvittaessa tutkia.

Lausunnon on käräjäoikeudessa valmistellut käräjätuomari Olavi Parikka.

Laamanni			Reko Vilpas