Luonnos 1.6.2010

Hallituksen esitys Eduskunnalle laiksi kansainvälistä suojelua hakevien vastaanotosta

ESITYKSEN PÄÄASIALLINEN SISÄLTÖ

YLEISPERUSTELUT

1 Johdanto

2 Nykytila 

2.1 Lainsäädäntö ja käytäntö

2.2 Kansainvälinen kehitys sekä ulkomaiden ja EU:n lainsäädäntö

2.3 Nykytilan arviointi

3 Esityksen tavoitteet ja keskeiset ehdotukset

4 Esityksen vaikutukset

5 Asian valmistelu

6 Riippuvuus muista esityksistä

YKSITYISKOHTAISET PERUSTELUT

1 Lakiehdotuksen perustelut

1 luku Yleiset säännökset

1 §. Lain tarkoitus. Lakiin ehdotetaan otettavaksi sen tarkoitusta määrittävä säännös. Ehdotuksen mukaan lailla turvattaisiin kansainvälistä suojelua hakevien, tilapäistä suojelua saavien ja ihmiskaupan uhrien toimeentulo ja huolenpito ihmisoikeuksia ja perusoikeuksia kunnioittaen sekä ottaen huomioon Suomea velvoittavat kansainväliset sopimukset. Säännös korvaisi mainittujen ryhmien osalta voimassa olevan lain1 §:n, jossa määritetään lain tavoitteet.

Pykälä olisi viranomaisten toimintaa yleisesti ohjaava säännös. Yksittäisissä soveltamistilanteissa lain säännöksiä tulisi tulkita lain tarkoituksen suuntaisesti. Pykälässä mainituilla toimeentulolla ja huolenpidolla viitataan erityisesti perustuslain 19 §:ään, jonka mukaan jokaisella, joka ei kykene hankkimaan ihmisarvoisen elämän edellyttämää turvaa, on oikeus välttämättömään toimeentuloon ja huolenpitoon. Edellytyksenä on, että henkilö ei kykene hankkimaan tällaista turvaa omalla toiminnallaan taikka saa sitä muista sosiaaliturvajärjestelmistä tai muilta henkilöiltä. Perustuslain 19 §:llä on läheinen yhteys oikeutta elämään turvaavaan 7 §:ään.

Tätä lakia valmisteltaessa on erityisesti kiinnitetty huomiota siihen, että kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien vastaanoton ja ihmiskaupan uhrien auttamisen järjestämisestä säädettäisiin niin, että perustuslain ja kansainvälisten ihmisoikeusvelvoitteiden mukainen kohtelu toteutuisi.

2 §. Soveltamisala. Pykälässä säädettäisiin lain henkilöllisestä ja asiallisesta soveltamisalasta. Sen mukaan vastaanottolakia ja sen nojalla annettuja säännöksiä sovellettaisiin kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien vastaanottoon sekä ihmiskaupan uhrien auttamiseen.

Lain soveltamisalaa täsmennettäisiin tämän lain 12, 13 ja X (IKU) §:ssä. Kansainvälistä suojelua hakeneella voisi olla oikeus saada palveluja tämän lain nojalla, vaikka hän ei enää olisi hakija, vaan olisi saanut oleskeluluvan tai hänen hakemukseensa on tehty kielteinen päätös. Tilapäistä suojelua saavalla voisi niin ikään olla oikeus tähän lakiin perustuviin palveluihin jonkin aikaa vielä sen jälkeen, kun hän on saanut oleskeluluvan toisella perusteella tai hänen oleskeluoikeutensa Suomessa on päättynyt. Vastaanottopalveluja voitaisiin antaa myös niille, joiden tilapäistä suojelua koskevaa asiaa ei ole vielä ratkaistu.

Soveltamisalassa viitattaisiin myös vastaanottolain nojalla annettuihin säännöksiin, koska lain nojalla on tarkoitus antaa eräitä asetustasoisia säännöksiä valtuutussäännösten perusteella.

3 §. Määritelmät. Pykälä sisältäisi tässä laissa käytettyjen keskeisimpien käsitteiden määritelmät.

Kansainvälistä suojelua hakevalla tarkoitettaisiin ulkomaalaista, joka on hakenut kansainvälistä suojelua ulkomaalaislain (301/2004) 95 §:n mukaisesti. Ehdotettu määritelmä vastaa voimassa olevan lain 2 §:n turvapaikanhakijan määritelmää. Käsite on muutettu yhdenmukaiseksi ulkomaalaislain määritelmän kanssa.

Tilapäistä suojelua saavalla tarkoitettaisiin ulkomaalaislain 109 §:n nojalla suojelua saanutta ulkomaalaista. Tilapäistä suojelua voidaan antaa ulkomaalaislain 109 §:n mukaan kansainvälisen suojelun tarpeessa olevalle ulkomaalaiselle, jonka turvallinen paluu kotimaahan tai pysyvään asuinmaahan ei ole mahdollinen sen vuoksi, että maasta tai sen lähialueilta on tapahtunut joukkopako aseellisen selkkauksen tai muun väkivaltatilanteen taikka ympäristökatastrofin vuoksi. Tilapäisen suojelun antaminen edellyttää, että suojelun tarve voidaan arvioida lyhytaikaiseksi. Tilapäisen suojelun kesto on yhteensä enintään kolme vuotta. Tilapäistä suojelua saavalle myönnetään tilapäinen oleskelulupa.

Vastaanotolla tarkoitettaisiin vastaanotto- ja järjestelykeskusten sekä niissä järjestettyjen vastaanottopalvelujen kokonaisuutta, jonka tarkoituksena on kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien toimeentulon ja huolenpidon turvaaminen. Vastaanotto- ja järjestelykeskuksista säädettäisiin tämän lain 9, 10 ja 11 §:ssä ja palvelujen sisällöstä tämän lain 2 luvussa. Määritelmä vastaisi pääpiirteissään voimassa olevan lain 2 §:n 4 kohdan määritelmää. 

Ihmiskaupan uhrilla tarkoitettaisiin ensinnäkin henkilöä, jolle on myönnetty oleskelulupa ulkomaalaislain 52 a §:n perusteella. Tämä oleskelulupa myönnetään, jos ihmiskaupan uhrin oleskelu Suomessa on perusteltua ihmiskaupan esitutkinnan tai tuomioistuinkäsittelyn vuoksi, uhri on valmis tekemään yhteistyötä viranomaisten kanssa ihmiskaupasta epäiltyjen kiinni saamiseksi ja uhrilla ei ole enää siteitä ihmiskaupasta epäiltyihin. Ihmiskaupan uhrilla tarkoitettaisiin myös henkilöä, jolle on annettu ulkomaalaislain 52 b §:ssä tarkoitettu vähintään kolmenkymmenen päivän ja enintään kuuden kuukauden harkinta-aika, jona hänen tulee päättää tekeekö viranomaisten kanssa yhteistyötä. Ihmiskaupan uhrilla tarkoitettaisiin lisäksi henkilöä, jonka muutoin voidaan olosuhteiden perusteella arvioida olevan ihmiskaupan uhri tai erityisen avun tarpeessa ihmiskaupparikosta tutkittaessa. Ihmiskaupan uhri voi siten olla myös henkilö, jolla ei ole mahdollisuutta tai tarvetta saada edellä mainittua harkinta-aikaa tai oleskelulupaa. Ihmiskaupan uhrin määritelmä on tarkoitettu joustavaksi, jotta käytännön auttamistyössä esiin tulevat erilaiset tilanteet tulisivat tarpeen mukaan katetuiksi ja kynnys ihmiskaupan uhrien auttamisjärjestelmään pääsemiselle olisi matalalla. Uhrin olisi myös välttämätöntä saada apua välittömästi, kun tarve ilmenee. Tähän voimassa olevan lain perusteluista ihmiskaupan uhrin tunnistamisesta jne

Ehdotettu pykälä vastaa voimassa olevan lain määritelmää ja soveltamisalaa koskevien 2 ja 3 §:n sisältöä.

Ihmiskaupan uhrien auttamisella tarkoitettaisiin vastaanottokeskuksen uhreille järjestämiä palveluja, joiden tarkoituksena on uhrien toimeentulon ja huolenpidon turvaaminen. Palvelujen tarkoituksena on edistää uhrien toipumista, lisätä heidän toimintakykyään ja tukea heidän kotoutumistaan tai turvallista paluutaan. Auttamisjärjestelmän sisällöstä on säädetty tarkemmin 3 luvussa. Määritelmä vastaa pääsääntöisesti voimassa olevan lain 2 §:n 6 kohdan määritelmää.

4 §. Suhde muihin lakeihin. Pykälässä todettaisiin lain suhde keskeisiin hallinto-oikeudellisiin säädöksiin, hallintolakiin (434/2003) ja hallintolainkäyttölakiin (585/1996). Laissa tarkoitettujen asioiden käsittelyssä sovellettaisiin hallintolakia. Laissa tarkoitettuja hallintoasioita olisivat erilaiset vastaanottopalveluja ja ihmiskaupan uhrien auttamista koskevat hakemukset sekä ilman erillistä hakemusta vireille tulevat vastaanottopalvelujen ja ihmiskaupan uhreille tarkoitettujen palvelujen antamista ja epäämistä koskevat asiat, niiden valmistelu, niihin liittyvät päätökset ja päätösten täytäntöönpanotoimet. Hallintolakia sovellettaisiin täydentävästi siltä osin kuin vastaanottolaissa ei ole hallintoasian käsittelyä tai hallintoasiassa noudatettavaa menettelyä koskevia erityisiä säännöksiä. Hallintolainkäyttölakia sovelletaan menettelyyn hallintotuomioistuimissa, jollei tässä laissa erikseen toisin säädetä.

5 §. Lain soveltaminen alaikäisiin. Pykälän 1 momentissa olisi yleinen säännös lapsen edun sekä hänen kehitykseensä ja terveyteensä liittyvien seikkojen huomioon ottamisesta tätä lakia sovellettaessa. Voimassa olevan lain 19 §:n 4 momentin mukaan vastaanotossa on otettava huomioon lapsen etu. Nykyistä säännöstä on tarpeen täsmentää alaikäisen kuulemisen ja alaikäistä koskevien asioiden kiireellisyyden osalta. Alaikäinen on lähtökohtaisesti heikoin osapuoli tilanteissa, joissa aikuisten tai yhteiskunnan edut ovat ristiriidassa lapsen edun kanssa. Viranomaisten tehtävä on siksi valvoa, että lapsen etu toteutuu. Perustuslain 6 §:n 3 momentin mukaan lapsia on kohdeltava tasa-arvoisesti yksilöinä, ja heidän tulee saada vaikuttaa itseään koskeviin asioihin kehitystään vastaavasti. Lapsen edun periaate on nimenomaisesti kirjattu sekä Yhdistyneiden kansakuntien (jäljempänä YK) lapsen oikeuksia koskevaan yleissopimukseen että kaikkiin keskeisiin lapsia koskeviin kansallisiin lakeihin ratkaisun sisällölliseksi perusteeksi. 

Lastensuojelulain (417/2007) 4 § täsmentää lapsen edun arviointia ja edellyttää sellaista lasta koskevien ratkaisujen tekemistä, joilla voidaan turvata lapsen etu. Lapsen etua arvioitaessa on kiinnitettävä huomiota siihen, miten eri toimenpidevaihtoehdot ja ratkaisut turvaavat lapselle 1) tasapainoisen kehityksen ja hyvinvoinnin sekä läheiset ja jatkuvat ihmissuhteet; 2) mahdollisuuden saada ymmärtämystä ja hellyyttä sekä iän ja kehitystason mukaisen valvonnan ja huolenpidon; 3) taipumuksia ja toivomuksia vastaavan koulutuksen; 4) turvallisen kasvuympäristön ja ruumiillisen sekä henkisen koskemattomuuden; 5) itsenäistymisen ja kasvamisen vastuullisuuteen; 6) mahdollisuuden osallistumiseen ja vaikuttamiseen omissa asioissaan; sekä 7) kielellisen, kulttuurisen ja uskonnollisen taustan huomioimisen. Lapsen etu on aina yksilöllinen ja sidottu lapsen kulloiseenkin elämäntilanteeseen. Lapsen etu tulee harkita kokonaisuudessaan ottaen huomioon lapsen yksilölliset tarpeet, toivomukset ja mielipiteet. Sosiaalityöntekijät ovat usein keskeisessä asemassa, kun selvitetään lapsen mielipidettä ja etua. Sosiaalihuollon asiakkaan asemaa ja oikeuksia koskevassa laissa (812/2000) on entisestään korostettu alaikäisen etua ja lapsen itsemääräämisoikeutta. Samoin potilaan asemaa ja oikeuksia koskevan lain (785/1992) 7 §:ssä on säännös alaikäisen potilaan asemasta.
Pykälän 2 momenttiin ehdotetaan otettavaksi säännös lasten kuulemisesta. Kaksitoista vuotta täyttänyttä lasta olisi kuultava häntä itseään koskevassa asiassa, jollei kuuleminen olisi ilmeisen tarpeetonta. Lapsen mielipiteet tulisi ottaa huomioon hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti. Myös nuorempaa lasta voitaisiin kuulla, jos hän olisi niin kehittynyt, että hänen näkemyksiinsä voitaisiin kiinnittää huomiota.
Lapsen oikeuksia koskevan yleissopimuksen 12 artiklan mukaan lasta tulee kuulla iän ja kehitystason mukaan häntä itseään koskevissa hallinnollisissa ja oikeudellisissa ratkaisuissa. Sopimuksessa ei ole asetettu ikärajaa kuulemisvelvoitteelle. Lastensuojelulain 20 §:n 2 momentin mukaan kaksitoista vuotta täyttäneelle lapselle on varattava tilaisuus tulla kuulluksi hallintolain (434/2003) 34 §:n mukaisesti häntä itseään koskevassa lastensuojeluasiassa. Pykälän 3 momentin mukaan lapsen mielipide voidaan jättää selvittämättä vain, jos selvittäminen vaarantaisi lapsen terveyttä tai kehitystä tai jos se on muutoin ilmeisen tarpeetonta. Myös tätä nuorempaa lasta voitaisiin tilanteen mukaan kuulla, jos se hänen kypsyytensä perusteella olisi mahdollista. Lapsen mielipide tulisi ottaa huomioon hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti.

Hallintolain 14 §:ssä säädetään vajaavaltaisen puhevallasta. Kyseisen pykälän 3 momentissa viisitoista vuotta täyttäneellä alaikäisellä ja hänen huoltajallaan tai muulla laillisella edustajallaan on kummallakin oikeus erikseen käyttää puhevaltaa asiassa, joka koskee alaikäisen henkilöä taikka henkilökohtaista etua tai oikeutta. 

Harkittaessa alaikäisen kuulemista on korostettava lapsen edun merkitystä ja selvitettävä, poikkeaako lapsen etu mahdollisesti huoltajan edusta. Ilmeisen tarpeetonta alaikäisen kuuleminen olisi asioissa, joissa lapsen edun ei voida katsoa olevan ristiriidassa huoltajansa edun kanssa. Lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta annetun lain (361/1983) 4 §:n mukaan lapsen huoltajat päättävät lapsen hoidosta, kasvatuksesta ja asuinpaikasta sekä muista henkilökohtaisista asioista. Huoltaja myös edustaa lasta tämän henkilöä koskevissa asioissa, jollei laissa toisin ole säädetty. Tietyissä tilanteissa kaksitoista tai viisitoista vuotta täyttäneellä on kuitenkin oikeus toimia itsenäisestikin yksin tai huoltajansa ohella. Lukuisissa lapsen henkilöä koskevissa laeissa on viranomaisille asetettu velvoite selvittää tätä nuoremmankin lapsen iän ja kehitystason edellyttämällä tavoin hänen mielipiteensä ja toivomuksensa. Tällaisia erityisiä puhevallan käyttöä koskevia säännöksiä sisältyy muun muassa hallintolakiin, hallintolainkäyttölakiin (585/1996) ja lastensuojelulakiin. 

Pykälän 3 momentin mukaan alaikäistä lasta koskevat asiat olisi käsiteltävä kiireellisesti. Erityisesti ilman huoltajaa olevat alaikäiset ovat haavoittuvassa asemassa, joten alaikäistä lasta koskevat asiat tulisi käsitellä kiireellisinä ennen muiden asioiden käsittelyä.

6 §. Lain soveltaminen haavoittuvassa asemassa oleviin. Pykälässä ehdotetaan tätä lakia sovellettaessa otettavaksi huomioon erityistarpeet, jotka johtuvat kansainvälistä suojelua hakevan, tilapäistä suojelua saavan ja ihmiskaupan uhrin haavoittuvasta asemasta, kuten iästä taikka fyysisestä tai psyykkisestä tilasta. Pykälä korvaisi voimassa olevan lain 19 §:n 3 momentin, jolla on saatettu kansallisesti voimaan vastaanottodirektiivin 17 artikla.

Vastaanottodirektiivin mukaan haavoittuvassa asemassa olevina voidaan pitää alaikäisiä, erityisesti ilman huoltajaa olevia alaikäisiä, vammaisia, vanhuksia, raskaana olevia naisia, yksinhuoltajia, joilla on alaikäisiä lapsia, sekä kidutuksen, raiskauksen tai muun vakavan psyykkisen, fyysisen tai seksuaalisen väkivallan kohteeksi joutuneita. Haavoittuvassa asemassa olevina voidaan niin ikään pitää ihmiskaupan uhreja, terveysongelmista kärsiviä ja naimattomia naisia, jotka tulevat maista, joissa esiintyy vakavaa sukupuoleen perustuvaa oikeudellista syrjintää. Vastaanottodirektiivin esitöissä on mainittu myös transseksuaalit, joiden voi olla vaikeaa majoittua sen enempää naisten kuin miestenkään pariin. Luettelo ei ole tyhjentävä, vaan henkilön haavoittuva asema ja siitä johtuvat erityistarpeet selvitettäisiin yksilöllisesti.

Käytännössä vastaanottokeskuksessa työskentelevä sosiaalityöntekijä ja terveydenhoitaja haastattelevat jokaisen turvapaikanhakijan ensimmäisen kerran viikon kuluessa vastaanottokeskukseen saapumisesta. Tämä haastattelu on lyhyt, pidempi haastattelu järjestetään kahden tai kolmen viikon kuluessa. Aikarajat vaihtelevat jossakin määrin keskusten välillä ja uusien asukkaiden määrästä riippuen. Haastatteluissa pyritään kartoittamaan hakijan tilanne kokonaisuutena. Hakijalle tehdään myös terveystarkastus. Lisäksi vastaanottokeskuksessa työskentelevät ohjaajat ovat velvollisia kertomaan terveydenhoitajalle ja sosiaalityöntekijälle huomatessaan asiakkaalla mahdollisia erityistarpeita. Tarjottavat erityispalvelut suunnitellaan haastatteluissa ja seulonnoissa kerättyjen tietojen pohjalta. Terveydenhoitajan tekemä kartoitus ja terveystarkastus ovat erityisen tärkeitä kauttakulkukeskuksissa, joissa turvapaikanhakija viipyy vain vähän aikaa turvapaikkatutkintaa tai -puhuttelua varten. Sosiaalityölle taas annetaan enemmän painoarvoa vastaanottokeskuksessa, jossa turvapaikanhakija viipyy turvapaikkapäätöksen antamiseen asti.

Erityistarpeiden huomioon ottaminen edellyttäisi vastaanottokeskuksen henkilökunnalta tietoa pakolaisuudesta ja ihmiskaupasta, kulttuurisensitiivisyyttä sekä kykyä tunnistaa tarpeet, jotka johtuvat aiemmista traumaattisista kokemuksista, kuten vainosta tai vakavista ihmisoikeusloukkauksista. Majoitus ja muut vastaanottopalvelut tulisi järjestää siten, että haavoittuvassa asemassa olevat tuntisivat olonsa mahdollisimman turvalliseksi. Haavoittuva asema tulisi ottaa huomioon myös annettaessa ohjausta ja neuvontaa, ja tarvittaessa haavoittuvassa asemassa oleva tulisi ohjata lääketieteelliseen tai psykiatriseen hoitoon.

7 §. Kustannusten korvaaminen. Pykälä sisältäisi yleissäännöksen valtion korvausvastuusta. Pykälän 1 momentin mukaan valtio korvaisi tässä laissa tarkoitetusta toiminnasta aiheutuvat kustannukset. Voimassa olevan lain 4 §:n mukaan laissa tarkoitetusta toiminnasta aiheutuvia kustannuksia korvataan valtion talousarvion rajoissa. Tarkemmin kustannuksista on tällä hetkellä säädetty valtioneuvoston päätöksellä (512/1999).

Pykälän 2 momentin mukaan Maahanmuuttovirasto maksaisi palveluntuottajalle korvauksen vastaanottopalveluiden järjestämisestä.  Kulut korvattaisiin täysimääräisesti siltä ajalta, jona kansainvälistä suojelua hakevalla ja tilapäistä suojelua saavalla on oikeus saada vastaanottopalveluja tämän lain 13 §:n nojalla. Valtio korvaisi sekä vastaanottokeskusten että järjestelykeskusten järjestämisen palveluiden kustannukset. Maahanmuuttovirasto maksaisi korvauksen myös sellaisen ihmiskaupan uhrin auttamisesta, jolla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa. Edelleen 2 momentin mukaan virasto maksaisi hakemuksesta alaikäisen, jolla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa, edustajan palkkion ja edustamisesta aiheutuvat kulut sisäasiainministeriön vahvistamien perusteiden mukaisesti.
 
Pykälän 3 momentin mukaan valtioneuvoston asetuksella voitaisiin antaa tarkempia säännöksiä kustannusten korvaamisesta.

8 §. Vastaanoton ohjaus. Ehdotetun pykälän mukaan toimivallan jako sisäasiainministeriön ja Maahanmuuttoviraston välillä pysyisi ennallaan. Nykyisin tehtävistä on säädetty kotouttamislain 6 §:ssä. Ehdotetun pykälän 1 momentin mukaan kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien vastaanoton yleinen kehittäminen, suunnittelu, ohjaus, seuranta ja yhteensovittaminen kuuluisivat sisäasiainministeriölle. Ministeriölle kuuluvat tehtävät on määritelty valtioneuvoston ohjesäännön (262/2003) 11 §:ssä. Ministeriö huolehtisi asiantuntijuuden kehittämisestä mainituissa asioissa ottaen huomioon kansainväliset ja EU:n lainsäädännön velvoitteet. Vastaanottopalveluihin liittyen sisäasiainministeriö huolehtisi yhteensovittamisesta erityisesti sosiaali- ja terveysministeriön sekä opetus- ja kulttuuriministeriön kanssa.

Pykälän 2 momentin mukaan kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien vastaanoton käytännön toiminnan ohjaus ja suunnittelu sekä ihmiskaupan uhrien auttamisen toimeenpanon ohjaus kuuluisivat Maahanmuuttovirastolle. Maahanmuuttovirasto huolehtisi muun muassa vastaanoton taloussuunnittelusta ja varmistaisi, että vastaanottopaikkojen määrä vastaa niiden tarvetta. Virasto koordinoisi myös vastaanottokeskusten kautta tapahtuvaa vapaaehtoista paluuta.

9 §. Valtion vastaanotto- ja järjestelykeskus. Pykälän 1 momentin mukaan sisäasiainministeriö päättäisi valtion vastaanotto- ja järjestelykeskusten perustamisesta ja lakkauttamisesta sekä niiden toimipaikoista. Pykälä vastaisi vastaanottokeskusten osalta voimassa olevan lain 6 §:n 4 momenttia. Valtion järjestelykeskusten perustaminen on voimassa olevan lain perustelujen (HE 25/2001 vp) mukaan mahdollista 6 §:n 1 momentin nojalla.

Pykälän 2 momentissa säädettäisiin siitä, että valtion vastaanotto- ja järjestelykeskukset olisivat Maahanmuuttoviraston alaisina. Pykälä vastaa valtion vastaanottokeskuksen osalta nykyisen kotouttamisasetuksen 11 §:ää. Asetuksessa säädetään kaikkien järjestelykeskusten kuulumisesta Maahanmuuttoviraston alaisuuteen, mutta näin ei jatkossa olisi. Maahanmuuttoviraston alaisina olisivat vain valtion järjestelykeskukset. Muista järjestelykeskuksista säädettäisiin tarkemmin tämän lain 11 §:ssä. Maahanmuuttoviraston alaisena toimii tällä hetkellä kaksi valtion vastaanottokeskusta: Joutsenon ja Oulun keskukset. Valtioneuvoston asetuksella voitaisiin antaa tarkempia säännöksiä valtion vastaanottokeskuksista. Asetuksella voitaisiin säätää keskusten henkilöstöstä, kelpoisuusvaatimuksista, virantäytöstä ja työjärjestyksestä.

10 §. Muu kuin valtion ylläpitämä vastaanotto- ja järjestelykeskus. Ehdotetun pykälän mukaan Maahanmuuttovirasto voisi sopia saatuaan valtuutuksen sisäasiainministeriöltä muun kuin valtion vastaanotto- ja järjestelykeskuksen perustamisesta, lakkauttamisesta ja toimipaikasta saatuaan sisäasiainministeriöltä siihen valtuudet. Sopimus voitaisiin tehdä kunnan, kuntayhtymän, muun julkisoikeudellisen yhteisön taikka yksityisen yhteisön tai säätiön kanssa. Ehdotettu pykälä korvaisi voimassa olevan lain 6 §:n 4 momentin ja valtioneuvoston päätöksen 14 §:n säännökset. Myös järjestelykeskusten ylläpitäjänä voi voimassa olevan lain 21 §:n perustelujen (HE 25/2001 vp) mukaan toimia muu kuin valtio. Säännöstä ehdotetaan täsmennettäväksi vastaanottokeskuksen perustamista koskevan sopimuksen sisällön osalta ja lisäksi ehdotetaan virkavastuusta säätämistä muun kuin viranomaisen järjestämien vastaanottopalvelujen hoitamiseen liittyen.

Pykälän 1 momentin mukaista sisäasiainministeriön valtuutusta muun kuin valtion vastaanottokeskuksen perustamiseksi tarvittaisiin turvaamaan ministeriön mahdollisuus ohjata vastaanoton yleistä kehitystä. Vastaanottokeskusten perustamisen ja lakkauttamisen yhteydessä on otettavan huomioon myös alueelliset vaikutukset. Sisäasiainministeriön kytkeminen päätöksentekoon tukisi vastaanottotoiminnan valtakunnallisen ulottuvuuden huomioon ottamista.

Perustuslain 124 §:n mukaan julkinen hallintotehtävä voidaan antaa muulle kuin viranomaiselle vain lailla tai lain nojalla, jos se on tarpeen tehtävän tarkoituksenmukaiseksi hoitamiseksi eikä vaaranna perusoikeuksia, oikeusturvaa tai muita hyvän hallinnon vaatimuksia. Merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältäviä tehtäviä voidaan kuitenkin antaa vain viranomaiselle. Perustuslain 124 § edellyttää, että siirrettäessä julkinen hallintotehtävä viranomaiskoneiston ulkopuoliselle taholle huolehditaan säännösperusteisesti perusoikeuksien, oikeusturvan ja hyvän hallinnon vaatimusten turvaamisesta tässä toiminnassa. Hallintolain soveltamisalaa koskevan 2 §:n mukaan hallintolakia sovelletaan valtion liikelaitoksissa, julkisoikeudellisissa yhdistyksissä sekä yksityisissä niiden hoitaessa julkisia hallintotehtäviä. Vastaanottokeskusta ylläpitävän palveluntuottajan olisi näin ollen vastaanottopalvelujen antamista ja epäämistä koskevissa asioissa, niiden valmistelussa, päätöksenteossa ja päätösten täytäntöönpanossa noudatettava sekä hallintolain että tämän lain säännöksiä. Vastaanottokeskusta ylläpitävä palveluntuottaja sitoutuisi myös Maahanmuuttoviraston kanssa tekemässänä sopimuksessa noudattamaan oikeusturvan takeena olevia hallinnon yleislakeja, vaikka, kuten perustuslakivaliokunta on lausunnoissaan (PeVL 13/2010 ja PeVL 3/2009) todennut, velvollisuus oikeusturvan takeena olevien hallinnon yleislakien noudattamiseen johtuu suoraan laista.

Pykälän 2 momentin mukaan muun kuin valtion ylläpitämän vastaanottokeskuksen perustamista koskeva sopimus sisältäisi määräykset, jotka koskevat 1) vastaanottokeskuksen tiloja ja henkilökuntaa; 2) tämän lain mukaisten vastaanottopalvelujen järjestämistä; 3) kustannusten korvaamista; 4) ohjausta ja valvontaa; 5) vastaanottokeskuksen laajentamista, supistamista ja lakkauttamista; sekä 6) valmiussuunnitelmaa. Sopimukseen kirjattaisiin perustettavan keskuksen sijainti, paikkamäärä ja perustiedot tilojen varustuksesta. Sovittaisiin henkilöstön perusrakenteesta pätevyyksineen, mutta tarkemmin henkilöstön määrästä ja henkilöstörakenteesta sovittaisiin vuosittain vastaanottokeskuksen toimintasuunnitelmaa ja talousarviota vahvistettaessa. Todettaisiin vastaanottopalvelujen järjestäminen tämän lain mukaisesti ja sovittaisiin kustannusten korvaamiseen liittyvistä menettelyistä. Niin ikään todettaisiin vastaanoton käytännön toimintaan liittyvä Maahanmuuttoviraston suunnittelu- ja ohjausvastuu sekä Maahanmuuttoviraston ja valtion talouden tarkastusviraston oikeus tarkastaa palvelun tuottajan tilinpitoa vastaanottopalvelujen järjestämisen osalta. Kansainvälistä suojelua hakevien määrän vaihtelun ja siihen liittyvän vastaanottotoiminnan joustavuustarpeen vuoksi sopimukseen olisi välttämätöntä kirjata myös määräykset vastaanottokeskuksen paikkamäärän lisäämisestä ja vähentämisestä sekä keskuksen lakkauttamisesta. Valmiussuunnitelman laatimista koskeva määräys tähtäisi riittävän joustavuuden varmistamiseen, kun on äkillinen tarve lisätä vastaanottopaikkoja ja henkilökuntaa.

Pykälän 3 momentissa säädettäisiin, että myös muuhun kuin viranomaiseen sovellettaisiin rikosoikeudellista virkavastuuta koskevia säännöksiä tämän hoitaessa vastaanottopalveluihin liittyviä julkisia hallintotehtäviä.

11 §. Vastaanotto laajamittaisen maahantulon yhteydessä. Pykälässä säädettäisiin nykyisen lain 6 a §:n sisältöä vastaavasti menettelyistä, joita noudatetaan, jos Suomeen tulee lyhyessä ajassa poikkeuksellisen suuri joukko ulkomaalaisia. Pykälän 1 momentin mukaan vastaanottopalvelut järjestäisi järjestelykeskus, jos Suomeen tulisi niin suuri määrä ulkomaalaislain 109 tai 133 §:ssä tarkoitettuja ulkomaalaisia, ettei heitä voitaisi sijoittaa vastaanottokeskuksiin tai maahantulon edellytysten selvittäminen ja maahantulijoiden rekisteröinti tavallisessa menettelyssä ei olisi mahdollista.

Ulkomaalaislain 109 §:ssä säädetään tilapäisen suojelun antamisesta ulkomaalaiselle, jonka turvallinen paluu kotimaahansa tai pysyvään asuinmaahansa ei ole mahdollista, koska maasta tai sen lähialueilta on tapahtunut ihmisten joukkopako aseellisen selkkauksen tai muun väkivaltatilanteen taikka ympäristökatastrofin vuoksi. Ulkomaalaislain 133 §:ssä puolestaan säädetään mahdollisuudesta ottaa maahantulijat, joiden henkilöllisyys tai maahantulon edellytykset ovat epäselvät, järjestelykeskukseen rekisteröintiä varten, jos tulijoiden määrä on poikkeuksellisesti niin suuri, ettei maahantulon edellytyksiä voida selvittää tavallisessa menettelyssä. Valtioneuvosto päättäisi sekä väestöryhmästä, jolle tilapäistä suojelua annetaan, että maahantulijoiden majoittamisesta järjestelykeskukseen rekisteröintiä varten.
Pykälän 1 momentin mukaan majoitus järjestelykeskuksessa olisi tarkoitettu lyhytaikaiseksi. Keskuksia perustettaisiin ensivaiheen kiireellistä vastaanottoa varten. Majoituksen lisäksi niissä annettaisiin muu välttämätön huolenpito siihen saakka kunnes henkilö voitaisiin siirtää vastaanottokeskukseen tai hän vapaaehtoisesti poistuisi maasta tai hänet poistettaisiin maasta. 
Järjestelykeskus käsittäisi toimintaan varatut tilat ja mahdollisuuksien mukaan järjestelykeskuksen käyttöön varatun tietyn suuruisen rakennusta ympäröivän maa-alueen. Tarkoitus on, että keskuksessa olisi lämmintä tilaa yhtä ihmistä kohti 3-6 neliömetriä sekä saniteettitilat, peseytymistilat, sairas- ja huoltotilat, tilat ruuan valmistukseen tai vähintään ruuan jakeluun. Lisäksi tarvittaisiin toimistotilat ja henkilöstön sosiaalitilat sekä tilat poliisin ja rajatarkastusviranomaisen toimenpiteitä varten muun muassa henkilötuntomerkkien ottamiseksi. Jos maahantulijoiden määrä olisi erittäin suuri, saatettaisiin ensivaiheessa joutua turvautumaan jopa telttamajoitukseen. Järjestelykeskuksen tilojen paloturvallisuus, jätehuolto ja turvallisuuskysymykset olisi selvitettävä jo tilojen varaamisvaiheessa ja vielä uudelleen ennen niiden käyttöönottoa. Samat kysymykset olisi selvitettävä myös telttamajoituksessa. Järjestelykeskuksen ylläpitoon ja ihmisten vastaanoton järjestämiseen tarvittaisiin henkilöstöä noin 4―5 prosenttia tulijoiden määrästä eli 1 000 tulijaa kohti noin 40―50 työntekijää.

Järjestelykeskuksessa tulisi mahdollisuuksien mukaan olla toisistaan erotettavia majoitusyksikköjä ja niihin liittyviä yhteisiä tiloja, koska tulijoiden joukossa saattaa olla etnisiä tai poliittisia ryhmiä, joita heidän keskinäisten suhteidensa vuoksi ei voi majoittaa yhteiseen tilaan. Maahantulijoissa saattaa olla myös loukkaantuneita, sairaita tai vanhuksia tai tarttuvaa tautia sairastavia, jotka tarvitsevat asianmukaiset majoittamistilat.
Edelleen 1 momentin mukaan majoittuvalle annettaisiin hyödykkeitä välttämätöntä toimeentuloa varten. Järjestelykeskuksessa annettaisiin ruoka, vaatteita, peseytymisvälineitä ja muut välttämättömän hyödykkeet. Vastaanottorahaa maksettaisiin vain hyvin poikkeuksellisesti silloin, kun se ei ole korvattavissa hyödykkeillä. Majoittujien henkilöllisyys saattaisi alkuvaiheessa ole selvittämättä ja muutkin tiedot vastaanottorahan myöntämiseksi saattaisivat puuttua. Toimeentulon järjestäminen hyödykkeinä edesauttaisi myös majoittujien pysymistä järjestelykeskuksen alueella, mikä olisi toivottavaa ainakin siihen saakka kunnes heidän ulkomaalaislaissa tarkoitettu rekisteröintinsä on saatu suoritettua.

Kun tilapäisen suojelun direktiiviä saatettiin kansallisesti voimaan, perustuslakivaliokunta oti lausunnossaan (PeVL 18/2001 vp) kantaa toimeentulon järjestämiseen hyödykkeinä. Valiokunnan mukaan järjestelyssä ei ollut sinänsä huomautettavaa valtiosäännön näkökulmasta, etenkin kun otettiin huomioon järjestelykeskuksen erityislaatuiset olosuhteet. Valiokunta totesi
lausunnossaan: ”Toimeentulon järjestäminen tilapäistä suojelua saaville henkilöille pelkästään
hyödykkeinä, kuten ruokana ja vaatteina, tarkoittaa rahamääräisen toimeentulotuen
antamiseen verrattuna ainakin periaatteessa sitä, että heidän valinnanvapautensa
elämisen aivan perusluonteisten asioiden suhteen kaventuvat. Tällainen tilanne merkitsee
perustuslain 6 §:n yhdenvertaisuus- ja syrjintäkieltosäännösten kannalta potentiaalista
ongelmaa. Ehdotettu sääntely on kuitenkin perustuslain valossa mahdollinen
siitä syystä, että lyhytaikaiseksi ajatellun järjestelykeskusvaiheen on tarkoitus kestää vain muutamasta päivästä viikkoon.”
Järjestelykeskuksissa majoittuvilla lapsilla olisi oikeus peruskoulun käymiseen, mutta käytännössä oleskelun lyhyyden vuoksi mahdollisuutta peruskouluun ei voitane tässä vaiheessa järjestää.
Pykälän 2 momentin mukaan sisäasiainministeriö voisi määrätä elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen sopimaan varautumissuunnitelman laatimisesta kunnan kanssa vastaanoton järjestämiseksi laajamittaisen maahantulon yhteydessä. Varautumissuunnitelmassa selvitettäisiin järjestelykeskuksiin käytettävissä olevat tilat, maahantulijoiden välttämättömän toimeentulon ja huolenpidon järjestäminen, henkilöstön hankkiminen ja muu toiminnan organisointi. Varautumissuunnitelmat laadittaisiin aiesopimuksen muotoon, jotta ne voitaisiin tarpeen tullen panna nopeasti täytäntöön. Suunnittelu ja toiminnan järjestäminen tehtäisiin yhteistyössä aluehallintoviranomaisen kanssa. Varautumissuunnitelmat tulisi pitää ajan tasalla.

Pykälän 3 momentin mukaan varautumissuunnitelman tehneiden kuntien tai kuntien, joihin maahan tulleiden ulkomaalaisten sijoittaminen olosuhteet huomioon ottaen on muutoin perusteltua, olisi perustettava ja ylläpidettävä tarpeellinen määrä järjestelykeskuksia ja vastaanottokeskuksia. Kunnat voitaisiin tarvittaessa nimetä valtioneuvoston asetuksella. Lähtökohtaisesti vastaanoton järjestäminen laajamittaisen maahantulon yhteydessä olisi kunnille vapaaehtoista, elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ja kunnan väliseen sopimukseen perustuvaa. Käytännössä saattaisi kuitenkin syntyä tilanteita, joissa sopimusta ei saataisi aikaan tai sopimusta ei ehdittäisi solmia riittävän nopeasti. Lisäksi järjestelykeskuksia tulisi voida perustaa alueellisesti sopivimpiin paikkoihin. Näissäkin tilanteissa parhaat valmiudet järjestely- ja vastaanottokeskusten ylläpitämiselle olisi kunnilla. Tämän vuoksi pykälässä ehdotetaan, että kunnan olisi valtioneuvoston niin asetuksella säätäessä perustettava järjestely- tai vastaanottokeskus ja ylläpidettävä sitä. Määräys pyrittäisiin kohdistamaan kuntaan, jonka kanssa on sovittu laajamittaiseen maahantuloon varautumisesta. Määräys saatetaan joutua kohdistamaan myös, kuntaa, jolla ei ole varautumissuunnitelmaa, jos sinne saapuu lyhyessä ajassa suuri määrä ulkomaalaisia tai siellä on käytettävissä vastaanottoon soveltuvat tilat.

2 luku Vastaanottopalvelut

12 §. Vastaanottopalvelut. Pykälän 1 momentin mukaan vastaanottopalvelujen järjestämisestä vastaisi se vastaanottokeskus, jonka asukkaaksi turvapaikanhakija tai tilapäistä suojelua saava rekisteröitäisiin. Vastaanottokeskus vastaisi siten myös niiden kansainvälistä suojelua hakevien tai tilapäistä suojelua saavien vastaanottopalvelujen järjestämisestä, jotka ovat järjestäneet majoituksensa itse, mutta jotka on rekisteröity kyseisen keskuksen asukkaiksi. Ehdotettu säännös vastaisi voimassa olevan lain 19 c §:n 1 momenttia.
Pykälän 2 momentissa määritettäisiin vastaanottopalvelujen sisältö. Sen mukaan vastaanottopalveluihin kuuluisivat majoitus, ruoka, vastaanottoraha, sosiaali- ja terveyspalvelut, tulkkipalvelut, työ- ja opintotoiminta sekä muu välttämätön perustarpeiden turvaaminen siten kuin tässä laissa säädetään. Ehdotettu säännös vastaisi voimassa olevan lain 19 §:n 1 momenttia. Eri vastaanottopalveluista säädettäisiin tarkemmin jäljempänä tässä luvussa.
13 §. Vastaanottopalvelujen saajat. Pykälä korvaisi voimassa olevan lain soveltamisalaa koskevan 3 §:n 2 ja 3 momentit sekä vastaanoton järjestämistä koskevan 19 c §:n 4 ja 5 momentit.
Ehdotetun pykälän 1 momentin mukaan vastaanottopalveluja annettaisiin kansainvälistä suojelua hakeville ja tilapäistä suojelua saaville. Momentti kuvaisi vastaanottopalvelujen pääasiallisen kohderyhmän. Vastaanottojärjestelmä on tarkoitettu kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien toimeentulon ja huolenpidon turvaamiseen.

Kansainvälistä suojelua hakeva saisi vastaanottopalveluja hakemuksensa jättämisestä lähtien. Tilapäistä suojelua saava puolestaan voisi saada vastaanottopalveluja maahantulostaan lähtien. Vastaanottopalveluja voitaisiin antaa myös niille, joiden tilapäistä suojelua koskevaa asiaa ei ole vielä ratkaistu. Pääsäännön mukaan oikeus vastaanottopalveluluihin päättyisi, kun kansainvälistä suojelua hakeva saisi oleskeluluvan ja tilapäistä suojelua saava jatkuvan oleskeluluvan. Nämä oleskeluluvat saatuaan kyseiset ulkomaalaiset voisivat itsenäisesti hankkia asunnon ja asettua asumaan johonkin kuntaan tai heille osoitettaisiin kotouttamislain x §:n mukaisesti kunta, josta heille olisi varattu asunto ja jossa olisi varauduttu heidän kotouttamiseensa.

Pykälän 2 momentti mahdollistaisi vastaanottopalvelujen antamisen myös oleskeluluvan saaneille. Ehdotetun momentin mukaan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteella oleskeluluvan saanut ja tilapäistä suojelua saanut, joka saa jatkuvan oleskeluluvan, voisivat kuitenkin saada vastaanottopalveluja kohtuullisen ajan. Käytännössä oleskelu vastaanottokeskuksissa on voinut venyä useisiin kuukausiin, joissakin tapauksissa jopa yli vuoteen, oleskeluluvan saamisen jälkeen. Jos luvan saanut ei itse järjestä tulevaa asumistaan kunnassa, hänen kanssaan neuvotellaan osoitettuun asuinkuntaan muuttamisesta. Koska luvan saaneita ulkomaalaisia vastaanottavia kuntia on vaikea löytää, osoitettu kunta ja asunto on kuitenkin yleensä hyväksyttävä. Viime kädessä vastaanottokeskus voisi häätää oleskeluluvan saaneen ulkomaalaisen, jos tämä ei suostuisi muuttamaan osoitettuun asuntoon. Jos luvan saanut ei suostuisi poistumaan vastaanottokeskuksesta, poliisi voisi poistaa hänet poliisilain (493/1995) 14 § mukaan, joka antaa poliisille toimivaltuudet pyynnöstä poistaa henkilö kotirauhan tai julkisrauhan suojaamalta alueelta tai paikasta.

Ehdotetun 3 momentin mukaan vastaanottopalveluja saanut ulkomaalainen voisi oleskeluluvan tai tilapäisen suojelun epäämisen jälkeen saada vastaanottopalveluja aina siihen saakka, kunnes hän on poistunut maasta. Oikeus vastaanottopalveluihin lakkaisi siis myös maasta poistumisen yhteydessä. Ulkomaalainen voisi poistua maasta vapaaehtoisesti tai poliisi voisi panna täytäntöön maasta poistamista koskevan päätöksen. Jos hakijan katoamisen vuoksi hänen maasta poistumistaan ei olisi voitu valvoa tai häntä koskevaa maasta poistamispäätöstä panna täytäntöön, hakijalla ei olisi oikeutta vastaanottopalveluihin enää sen jälkeen, kun kansainvälistä suojelua koskeva asia olisi lainvoimaisesti ratkaistu tai kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on rauennut ulkomaalaislain 95 c §:n perusteella.

Edelleen 3 momentin mukaan kansainvälistä suojelua hakeva, joka on Euroopan unionin jäsenvaltion taikka Islannin, Liechtensteinin, Norjan tai Sveitsin kansalainen (unionin kansalainen tai häneen rinnastettava), saisi vastaanottopalveluja kuitenkin vain siihen saakka, kun hän on saanut tiedoksi Maahanmuuttoviraston kielteisen päätöksen kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseensa. Unionin kansalaisella tai häneen rinnastettavalla ei siis olisi enää kansainvälistä suojelua koskevan kielteisen päätöksen tiedoksi saatuaan oikeutta majoitukseen vastaanottokeskuksessa, eikä hän voisi saada hakijalle maksettavaa vastaanottorahaa. Jos hän ei suostuisi poistumaan vastaanottokeskuksesta, poliisi voisi poistaa hänet poliisilain (493/1995) 14 § mukaan, joka antaa poliisille toimivaltuudet pyynnöstä poistaa henkilö kotirauhan tai julkisrauhan suojaamalta alueelta tai paikasta.

Kansainvälistä suojelua hakevilla, jotka turvallisen alkuperämaan perusteella valikoituvat nopeutettuun turvapaikkamenettelyyn, on oikeus saada vastaanottopalveluja käännyttämisen täytäntöönpanoon saakka ja täytäntöönpano on ulkomaalaislain 201 §:n 3 momentin mukaan mahdollista tehdä kahdeksantena päivänä päätöksen tiedoksi antamisesta. Muutoksenhaku ei estä täytäntöönpanoa, ellei hallinto-oikeus erikseen anna päätöstä täytäntöönpanon kieltämisestä. Unionin kansalaisen tai häneen rinnastettavan kansainvälistä suojelua koskeva hakemus ratkaistaan yleensä nopeutetussa menettelyssä turvallisen alkuperämaan perusteella. Muista hakijoista poiketen unionin kansalaisella tai häneen rinnastettavalla on näissä tilanteissa EU:n lainsäädäntöön perustuva oikeus jäädä toisen jäsenvaltion alueelle pitemmäksi ajaksi kuin nopeutettu turvapaikkamenettely edellyttäisi. Ei ole kuitenkaan perusteltua katsoa, että heidän tulisi saada vastaanottopalveluja heidän käyttäessään tätä yleistä unionin kansalaisen ja häneen rinnastettavan oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella. 

Pykälän 4 momentissa ehdotetaan säädettäväksi vastaanottopalvelujen saamisesta tapauksissa, joissa unionin kansalainen tai häneen rinnastettava suostuu maasta poistamista koskevan päätöksen täytäntöönpanoon ennen kuin päätös on saanut lainvoiman.  Jos unionin kansalainen tai häneen rinnastettava, joka on saanut tiedoksi Maahanmuuttoviraston kielteisen päätöksen, suostuisi poistumaan valvotusti maasta tai suostuisi siihen, että käännyttämistä koskeva päätös voidaan panna täytäntöön ennen kuin 30 päivää on kulunut siitä, kun päätös on annettu tiedoksi, hän voisi saada vastaanottopalveluja maasta poistumiseensa saakka, enintään kuitenkin 7 vuorokauden ajan. Ulkomaalaislain 172 §:n 4 momentin mukaisesti unionin kansalainen tai häneen rinnastettava voi halutessaan suostua siihen, että häntä koskeva käännyttämispäätös voidaan panna lain 202 §:n nojalla täytäntöön ennen kuin päätös on saanut lainvoiman. Paluu kotimaahan voisi tapahtua myös vapaaehtoisesti valvottuna maasta poistumisena. Unionin kansalaisen tai häneen rinnastettavan tulisi ilmoittaa suostumuksensa poliisille samassa yhteydessä, kun hän saa kielteisen turvapaikkapäätöksen ja käännyttämispäätöksen tiedoksi. Hänen tulisi ryhtyä heti valmistelemaan maasta poistumistaan yhteistyössä viranomaisten kanssa. 

Edelleen 4 momentin mukaan unionin kansalainen tai häneen rinnastettava voisi vastaanottokeskuksen johtajan päätöksellä kuulua kohtuullisen ajan vastaanoton piirin erityisen henkilökohtaisen syyn vuoksi. Tietyissä poikkeuksellisissa tilanteissa olisi perusteltua, että unionin kansalainen tai häneen rinnastettava saisi edelleen oleskella vastaanoton piirissä kohtuullisen ajan Maahanmuuttoviraston kielteisen päätöksen tiedoksi saamisen jälkeenkin. Tätä mahdollisuutta olisi sovellettava rajoitetusti.  Erityisenä henkilökohtaisena syynä voitaisiin pitää esimerkiksi sitä, että kyseessä on ilman huoltajaa oleva alaikäinen tai hakija on raskaana ja lapsen syntymä on lähellä.
14 §. Tietojen antaminen. Ehdotetussa pykälässä säädettäisiin vastaanottodirektiivin 5 artiklan edellyttämällä tavalla vastaanottoa koskevien tietojen antamisesta. Pykälä vastaisi voimassa olevan lain 19 f §:ää. Pykälän 1 momentissa säädettäisiin, että kansainvälistä suojelua hakevalle ja tilapäistä suojelua saavalle kerrottaisiin vastaanottopalveluista, vastaanottoon liittyvistä oikeuksista ja velvollisuuksista, oikeusavusta sekä vastaanottoon liittyvissä kysymyksissä avustavista järjestöistä. 
Edellä mainittuja tietoja antaisi pykälän 2 momentin mukaan poliisi tai rajatarkastusviranomainen kansainvälistä suojelua hakevalle tämän jättäessä hakemustaan ja tilapäistä suojelua saavalle mahdollisimman pian tämän maahantulon jälkeen. Käytännössä poliisi tai rajatarkastusviran-omainen antaisi kansainvälistä suojelua hakevalle Maahanmuuttoviraston laatiman esitteen, joka sisältää tietoja vastaanottopalveluista, kuten majoittumisesta, toimeentulosta, terveydenhoidosta ja työ- ja opintotoiminnasta. Esitteessä kerrotaan myös hakijan oikeudesta avustajan tai asiamiehen käyttämiseen ja oikeusapuun sekä oikeudesta työntekoon ja koulunkäyntiin. Niin ikään mainitaan velvollisuus noudattaa vastaanottokeskuksen sääntöjä ja ilmoittaa yksityismajoituksen osoite. Esite sisältää lisäksi hakijan näkökulmasta keskeisimmät yhteystiedot. Esite löytyy Maahanmuuttoviraston kotisivuilta (www.migri.fi) usealla eri kielellä. Vastaanottokeskuksen henkilökunta perehdyttäisi kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan vastaanottokeskuksen tapoihin, sääntöihin ja turvallisuusohjeisiin mahdollisimman pian majoittumisen jälkeen. Vastaanottokeskuksen henkilökunta kertoisi myös oikeusapupalveluja tarjoavien toimistojen, järjestöjen ja lakimiesten yhteystietoja. Vastaanottodirektiivin 5 artikla edellyttää lisäksi tietojen antamista vastaanottoon ja erityisesti terveydenhoitoon liittyvissä kysymyksissä avustavista järjestöistä. Tällaista tietoa Suomessa antaa järjestöistä lähinnä Suomen Punainen Risti. Pääasiassa vastaanottoon liittyvissä kysymyksissä avustavat vastaanottokeskusten työntekijät, erityisesti sosiaalityöntekijät ja terveydenhoitajat.

Edelleen 2 momentin mukaan tiedot annettaisiin viimeistään 15 päivän kuluessa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättämisestä. Tietojen saaminen riittävän varhaisessa vaiheessa varmistaisi sen, että kansainvälistä suojelua hakeva ja tilapäistä suojelua saavat voivat käyttää heille taattuja oikeuksia ja noudattaa velvollisuuksia.

Pykälän 3 momentin mukaan tiedot annettaisiin kirjallisesti hakijan tai tilapäistä suojelua saavan äidinkielellä tai kielellä, jota hänen voidaan perustellusti olettaa ymmärtävän. Koska vastaanotolla pyritään turvaamaan kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien välttämättömät perustarpeet, toimeentulo ja huolenpito, on tärkeää pyrkiä aina varmistamaan, että he todella ymmärtävät kieltä, jolla heidän oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan kerrotaan.

15 §. Majoitus vastaanottokeskuksessa. Pykälän 1 momentissa ehdotetaan säädettäväksi kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan majoittamisesta vastaanottokeskukseen. Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tehneen ulkomaalaisen majoituksen järjestämiseksi poliisi tai rajatarkastusviranomainen ohjaisi hakijan lähimpään vastaanottokeskukseen, ellei poliisin tai rajatarkastusviranomaisen ja vastaanottokeskusten kanssa olisi muuta sovittu. Tiettyyn vastaanottokeskukseen sijoittumiseen vaikuttaisi paitsi se, missä turvapaikkaa on haettu, myös vastaanottokeskusten majoituspaikkatilanne, turvapaikkatutkinnan ja -päätöksenteon tarpeet sekä hakijaan liittyvät syyt. Turvapaikanhakijalla ei olisi oikeutta valita, mihin vastaanottokeskukseen hän majoittuu. Vastaanottodirektiivin 7 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltio voi päättää turvapaikanhakijan asuinpaikasta yleisen edun, yleisen järjestyksen tai tarvittaessa hänen hakemuksensa sujuvan käsittelyn perusteella.

Kansainvälistä suojelua hakeva ja tilapäistä suojelua saava voitaisiin siirtää toiseen vastaanottokeskukseen, jos se olisi tarpeen heidän itsensä, vastaanottokeskuksen toiminnan tai kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyn vuoksi. Pääsääntöisesti kansainvälistä suojelua hakevat majoittuisivat aluksi kauttakulkuvastaanottokeskuksissa, jotka sijaitsevat lähellä Maahanmuuttoviraston toimipisteitä ja poliisin niitä toimipisteitä, joille maahanmuuttoasioiden asiantuntemusta on keskitetty. Turvapaikkatutkinnan ja -puhuttelun jälkeen hakijat siirrettäisiin tarpeen mukaan toisiin vastaanottokeskuksiin. Kansainvälistä suojelua hakevat, joiden hakemukset ratkaistaisiin nopeutetussa menettelyssä, jäisivät kuitenkin pääsääntöisesti kauttakulkuvastaanottokeskuksiin. Siirto toiseen vastaanottokeskukseen voitaisiin tehdä myös hakijan tai tilapäistä suojelua saavan pyynnöstä, jos hänellä olisi siihen perusteltu syy. Perusteltuna syynä voitaisiin pitää esimerkiksi sitä, että hänellä on toisessa keskuksessa sukulaisia tai hän tuntee olonsa senhetkisessä asuinpaikassaan turvattomaksi. Henkilö voitaisiin siirtää toiseen keskukseen myös, jos se on vastaanottokeskuksen kannalta välttämätöntä esimerkiksi tämän häiritsevän käyttäytymisen vuoksi tai etnisten jännitteiden lieventämiseksi. Asiassa kuultaisiin siirrettäväksi aiottua henkilöä. Jos kyseessä on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, myös hänen edustajaansa kuultaisiin. Siirtoja tulisi välttää sen jälkeen, kun hakija on siirretty kauttakulkukeskuksesta muuhun vastaanottokeskukseen. Etenkin alaikäisten siirtoja tulisi välttää tämän ihmissuhteiden ja hoidon jatkuvuuden turvaamiseksi. Vastaanottodirektiivin 19 artiklan 2 kohdan mukaan ilman huoltajaa olevan alaikäisen asuinpaikan muutokset on rajoitettava mahdollisimman vähiin.

Edelleen 1 momentin mukaan majoitus olisi järjestettävä niin, että perheenjäsenet voisivat halutessaan asua yhdessä. Vastaanottodirektiivin 8 artiklan mukaan jäsenvaltion on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet perheen yhtenäisyyden säilyttämiseksi mahdollisimman hyvin alueellaan, jos kyseinen jäsenvaltio on huolehtinut hakijoiden majoituksesta. Direktiivin mukaan tällaisia toimenpiteitä sovelletaan hakijoiden suostumuksella. Edelleen direktiivin alaikäisiä hakijoita koskevan 19 artiklan 2 kohdan mukaan sisarukset on mahdollisuuksien mukaan pidettävä yhdessä ottaen huomioon kyseisen alaikäisen etu sekä erityisesti hänen ikänsä ja kehitystasonsa.

Pykälän 2 momentin mukaan majoittamisesta päättäisi vastaanottokeskus. Vastaanottokeskus nimeäisi oman organisaationsa tarpeiden mukaan kulloinkin majoituksesta vastaavan tai vastaavat työntekijät, jotka voisivat tehdä majoittamista koskevan päätöksen. Kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan siirrosta lähettävä vastaanottokeskus neuvottelisi vastaanottavan keskuksen kanssa. Päätöksen majoittamisesta tekisi vastaanottava keskus. Edelleen 2 momentin mukaan Maahanmuuttovirasto voisi pidättää itselleen päätösvallan majoittamisesta, jos se olisi tarpeen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyn vuoksi tai jos 1 momentissa tarkoitettua siirtoa koskevassa asiassa ei päästäisi yksimielisyyteen siitä, mihin vastaanottokeskukseen siirto tapahtuu.
16 §.  Alaikäiselle tarkoitetut vastaanottokeskukset. Pykälän 1 momentin mukaan ilman huoltajaa oleva alaikäinen majoitettaisiin ryhmäkotiin, tukiasuntoon tai muuhun alaikäiselle tarkoitettuun vastaanottokeskukseen. Alaikäisten vastaanoton järjestämisestä on säädetty voimassa olevan lain 19 d §:ssä, joka kuitenkin sisältää vain säännökset ryhmäkodeista. Käytännössä täysi-ikäisyyttä lähellä olevat nuoret on jo nyt voitu majoittaa tukiasuntoihin, minkä vuoksi säännöstä on tarpeen tältä osin täsmentää. Ilman huoltajaa olevien alaikäisten turvapaikanhakijoiden majoitus järjestettäisiin siten, että ryhmäkodit olisivat tarkoitettuja kouluikäisille ja sitä nuoremmille ja tukiasunnot 16 - 17 -vuotiaille.

Vastaanottodirektiivin 19 artiklan 2 kohdan mukaan ilman huoltajaa tulevat alaikäiset turvapaikanhakijat on sijoitettava täysi-ikäisten sukulaisten luokse, sijoitusperheeseen, vastaanottokeskuksiin, joissa on alaikäisille soveltuvia järjestelyjä tai muihin alaikäisille soveltuviin majoituspaikkoihin. Vaikka direktiivi ei sitä ehdottomasti edellytäkään, ilman huoltajaa olevia alaikäisiä ei tulisi majoittaa yhdessä aikuisten kanssa. Jos alaikäisille tarkoitettu yksikkö on sijoitettu samaan rakennukseen kuin vastaanottokeskus, alaikäisillä tulisi olla siellä oma osastonsa.

Pykälän 2 momentin mukaan ryhmäkotien toimintaan sovellettaisiin lastensuojelulain (417/2000) säännöksiä, jotka koskevat yhdessä asuinyksikössä enintään hoidettavien lasten ja nuorten määrää, samaan rakennusryhmään sijoitettavien lasten enimmäismäärää sekä hoito- ja kasvatustehtävissä työskentelevien henkilöiden vähimmäismäärää. Ryhmäkodissa olisi oltava lasten ja nuorten tarvitsemaan hoitoon ja kasvatukseen nähden riittävä määrä sosiaalihuollon ammatillista ja muuta henkilöstöä. Ryhmäkotien toimintaan tulisi soveltaa lastensuojelulain 59 §:ää, jonka mukaan asuinyksikössä saadaan hoitaa yhdessä enintään seitsemää lasta tai nuorta. Samassa rakennuksessa voi olla sijoitettuna enintään 24 lasta tai nuorta. Asuinyksikössä tulee olla vähintään seitsemän hoito- ja kasvatustehtävissä toimivaa työntekijää. Jos samassa rakennuksessa on useampi asuinyksikkö, asuinyksikköä kohden tulee olla vähintään kuusi hoito- ja kasvatustehtävissä toimivaa työntekijää. Kiireellisissä tapauksissa voidaan väliaikaisesti poiketa edellä esitetyistä lasten määristä, jos se on välttämätöntä lasten hoidon järjestämiseksi. Säännöksen tarkoituksena olisi turvata ryhmäkodeissa asuville lapsille riittävä hoito, kasvatus ja huolenpito, jota vanhemmistaan erossa olevat lapset tarvitsevat.

Edelleen 2 momentin mukaan ryhmäkodin henkilöstön pätevyysvaatimuksista olisi voimassa, mitä henkilöstöstä säädetään lastensuojelulaissa. Lain 60 §:n mukaan lastensuojelulaitoksessa on oltava lasten ja nuorten tarvitsemaan hoitoon ja kasvatukseen nähden riittävä määrä sosiaalihuollon ammatillista ja muuta henkilöstöä. Sosiaalihuollon ammatillisella henkilöstöllä tarkoitetaan erityisesti sosiaalihuollon ammatillisen henkilöstön kelpoisuusvaatimuksista annetussa laissa (272/2005) määriteltyjä ammattihenkilöitä. Laitoksen hoito- ja kasvatustehtävistä vastaavalla johtajalla tulisi olla sanotun lain 10 §:n 4 momentin mukainen kelpoisuus. Hoito- ja kasvatustehtävissä olevan henkilöstön kelpoisuusvaatimuksissa on otettava huomioon toimintayksikön asiakaskunnan erityistarpeet ja toiminnan luonne. Suositeltavaa olisi, että osa työntekijöistä olisi maahanmuuttajataustaisia. Henkilöstöllä tulisi olla mahdollisuus saada tarvittaessa pakolaisuuteen ja alaikäisten hoito- ja kasvatustyöhön liittyvää lisäkoulutusta.

Pykälän 3 momentissa säädettäisiin 16–17 -vuotiaille tarkoitetusta tukiasumisesta. Säännös olisi uusi. Sen mukaan tukiasuminen järjestettäisiin lastensuojelulain avohuoltoa koskevien säännösten nojalla. Lastensuojelulain 34 §:n 2 momentin mukaan avohuollon tukitoimien tarkoituksena on edistää ja tukea lapsen myönteistä kehitystä sekä tukea ja vahvistaa vanhempien, huoltajien ja lapsen hoidosta ja kasvatuksesta vastaavien henkilöiden kasvatuskykyä ja -mahdollisuuksia. Saman pykälän 3 momentin mukaan avohuollon tukitoimia toteutetaan mahdollisuuksien mukaan yhteistyössä lapsen ja vanhempien, huoltajien tai muiden lapsen hoidosta ja kasvatuksesta vastaavien henkilöiden kanssa. Lastensuojelulain 36 §:n 9 momentin mukaisesti lapselle tai perheelle voidaan järjestää avohuollon tukitoimena myös muuta lasta tai perhettä tukevaa toimintaa, mikä mahdollistaa lasten tarpeeseen vastaavien uusien toimintamuotojen kehittämisen. Kunnat ovat järjestäneet noin 16-18 -vuotiaille tukiasumista lastensuojelulain mukaisena jälkihuoltona, jonka tavoitteena on muun muassa itsenäisessä asumisessa ja elämisessä tarvittavien valmiuksien ja taitojen saavuttaminen. Asunnon lisäksi nuorelle on järjestetty tukea ja opastusta asumiseen ja elämänhallintaan.

Vastaanottodirektiivin 19 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat sijoittaa ilman huoltajaa tulevat 16-vuotiaat tai sitä vanhemmat alaikäiset täysi-ikäisille turvapaikanhakijoille tarkoitettuihin vastaanottokeskuksiin. Tukiasuminen olisi 16- 17 -vuotiaalle alaikäiselle soveltuva toimintamuoto, jonka tavoitteena olisi tukea alaikäistä aikuistumisessa, ohjata ja tukea omatoimiseen selviämiseen ja harrastamiseen sekä motivoida heitä tavoitteelliseen opiskeluun. Yksilöllisen huolenpidon ja hoidon tarve olisi lähtökohtaisesti vähäisempi kuin ryhmäkodeissa, mutta tukiasumisessa otettaisiin kuitenkin huomioon ilman huoltajaa olevan alaikäisen tarve ohjaukseen ja neuvontaan sekä aikuisen läsnäoloon. Tukiasunnoissa työskentelevän henkilöstön määrä olisi suhteutettava alaikäisten lukumäärään sekä toiminnan luonteeseen. Ohjeellinen henkilöstön määrä olisi 3 ohjaajaa 8-10 alaikäisen ryhmää kohti. Yövalvonnan tulisi olla järjestetty.

17 §. Yksityismajoitus. Pykälässä säädettäisiin kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan oikeudesta järjestää majoituksensa itse. Heidän olisi ilmoitettava kirjallisesti osoitteensa ja esitettävä vuokrasopimus tai selvitys yksityismajoituksesta vastaanottokeskukselle, jonka asukkaaksi heidät olisi rekisteröity. Osoite ja sen muutokset tulisi ilmoittaa vastaanottokeskukselle mahdollisimman pian. Vastaanottodirektiivin 7 artiklan mukaan jäsenvaltion on vaadittava hakijaa ilmoittamaan toimivaltaisille viranomaisille kulloinenkin osoitteensa ja ilmoittamaan näille osoitteen muutoksista mahdollisimman pian. Ulkomaalaislain 207 §:n mukaan se, jonka asiaa viranomainen käsittelee, on velvollinen ilmoittamaan yhteystietonsa ja niiden muutokset. Asumisjärjestelyjä ja majoitusolosuhteita koskevia tietoja tarvitaan muun muassa vastaanottorahan tarpeen määrittämiseksi. Yksityismajoituksessa asumista ei tuettaisi taloudellisesti, mutta majoituksensa itse järjestävä saisi muut vastaanottopalvelut kuin majoituksen siltä vastaanottokeskukselta, jonka asukkaaksi hänet olisi rekisteröity. Onko yksityismajoitusta koskevalle selvitykselle erillinen lomake?
Pykälän 2 momentissa säädettäisiin ilman huoltajaa olevien alaikäisen yksityismajoituksesta. Lapsen etu saattaisi vaatia majoittumista myös muualla kuin vastaanottokeskuksessa. Alaikäinen voisi esimerkiksi asua sukulaistensa luona alaikäisen, tämän edustajan ja sukulaisten niin halutessa. Vastaanottodirektiivi sallii alaikäisen yksityismajoituksen. Direktiivin 19 artiklan 2 kohdan mukaan ilman huoltajaa tulevat alaikäiset turvapaikanhakijat on sijoitettava täysi-ikäisten sukulaisten luokse, sijoitusperheeseen, vastaanottokeskuksiin, joissa on alaikäisille soveltuvia järjestelyjä tai muihin alaikäisille soveltuviin majoituspaikkoihin.
Ehdotetun 2 momentin mukaan vastaanottokeskuksen johtaja päättäisi alaikäisen yksityismajoituksesta kuultuaan alaikäistä, tämän edustajaa ja vastaanottokeskuksen sosiaalityöntekijää. Päätös tehtäisiin kirjallisesti. Vastaanottokeskus ilmoittaisi yksityismajoituksessa asuvan ilman huoltajaa olevan alaikäisen osoitteen ja tiedot henkilöistä, joiden luona lapsi asuu, asuinpaikan kunnan sosiaalihuollosta vastaavalle toimielimelle. Ilmoitus olisi rinnastettavissa lastensuojelulain 81 §:ssä tarkoitettuun ilmoitukseen, jossa lapsesta, jonka muu kuin sosiaalihuollosta vastaava toimielin on sijoittanut pysyväisluonteisesti yksityiskotiin, on viipymättä ilmoitettava sosiaalihuollosta vastaavalle toimielimelle. Käytännössä ilmoitus tehtäisiin usein kunnan maahanmuuttoyksikköön. Ilmoituksen perusteella kunnan viranomaiset voisivat ottaa yhteyttä lapsen vanhempiin tai lasta luonaan pitäviin henkilöihin esimerkiksi silloin, kun lapsen katsotaan olevan lastensuojelua koskevien palveluiden tarpeessa. Kunnan viranomaiset voisivat myös tarvittaessa ilmoittaa lapsen oikeudesta esi- tai perusopetukseen. 
Edelleen 2 momentin mukaan ilmoitukseen olisi liitettävä vastaanottokeskuksen sosiaalityöntekijän ja alaikäisen edustajan selvitykset siitä, sopiiko yksityismajoitus olosuhteiltaan alaikäiselle ja kykeneekö lapsen luokseen ottava huolehtimaan tästä. Kirjallisesti annettavissa selvityksissä arvioitaisiin yksityismajoituksen sopivuutta alaikäisen hoitoon ja kasvatukseen ja sitä, olisiko asuminen alaikäisen luokseen ottavan henkilön kanssa lapsen edun mukaista. Selvittämisestä huolehtisi yksityismajoituspaikkaa lähinnä olevan alaikäisille tarkoitetun vastaanottokeskuksen sosiaalityöntekijä. Tarvittaessa hänen tulisi olla yhteydessä sen kunnan sosiaaliviranomaisiin, jonne alaikäisen on tarkoitus muuttaa asumaan. Edustajan tulisi tehdä asiasta oma kirjallinen selvityksensä. Selvityksiä tehtäessä olisi otettava huomioon alaikäisen mielipiteet ja toivomukset. 
Vastaanottokeskukset antaisivat tarvittaessa ohjausta ja neuvontaa alaikäisen hoidosta ja kasvatuksesta henkilöille, joiden luo alaikäinen muuttaa asumaan. Vastaanottokeskuksen ja kunnan sosiaaliviranomaisten olisi tarpeen mukaan seurattava yksityismajoituksen jatkumisen edellytyksiä. Jos yksityismajoitus tai siellä annettu hoito ja kasvatus todettaisiin sopimattomaksi tai puutteelliseksi, yksityismajoituksen jatkuminen edellyttäisi sitä, että olosuhteisiin saataisiin aikaan korjaus. Asuminen yksityismajoituksessa voisi jatkua vain, jos se olisi alaikäisen edun mukaista. 
18 §. Vastaanottoraha. Voimassa olevan lain 22 §:n mukaan turvapaikanhakijalle voidaan myöntää toimeentulotukea toimeentulotuesta annetun lain mukaan. Tässä hallituksen esityksessä ehdotetaan säädettäväksi toimeentulotuen sijaan vastaanottorahan myöntämisestä tuen tarpeessa oleville kansainvälistä suojelua hakeville, tilapäistä suojelua saaville ja ihmiskaupan uhreille, joilla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa. Tämän lain soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden oleskelu Suomessa on tilapäistä, ja osa heidän tarvitsemastaan tuesta järjestetään hyödykkeinä vastaanottokeskuksissa. On perusteltua eriyttää heille maksettava taloudellinen tuki toimeentulotuesta. 

Pykälän 1 momentin mukaan kansainvälistä suojelua hakevalle ja tilapäistä suojelua saavalle sekä ihmiskaupan uhrille, jolla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa, myönnettäisiin vastaanottoraha ihmisarvoisen elämän kannalta välttämättömän toimeentulon turvaamiseksi ja itsenäisen selviytymisen edistämiseksi, jos he olisivat tuen tarpeessa, eivätkä voisi saada toimeentuloa ansiotyöllään, muista tulostaan tai varoistaan, heihin nähden elatusvelvollisen henkilön huolenpidolla tai muulla tavalla. Vastaanottorahan tarkoituksena olisi välttämättömän toimeentulon turvaaminen, mikä on taattu jokaisen oikeudeksi perustuslain 19 §:n 1 momentissa. Vastaanottorahalla olisi lisäksi tarkoitus edistää henkilön ja hänen perheensä itsenäistä selviytymistä. Oikeus vastaanottorahaan syntyisi vasta silloin, jos henkilö ei voisi saada toimeentuloa ansiotyöllään muilla tuloillaan tai varoillaan, häneen nähden elatusvelvollisen huolenpidolla tai muulla tavalla. Riittävä edellytys vastaanottorahan saamiseen olisi yleensä se, että henkilö tai perhe olisi tosiasiallisesti elatukseen käytettävissä olevien varojen puutteessa. Oikeus vastanottorahaan olisi jokaisella rahan myöntämisen edellytysten täyttyessä, ja tarve arvioitaisiin yksilö- tai perhekohtaisesti.

Pykälän 2 momentin mukaan vastaanottoraha kattaisi ruokamenot, vaatemenot, vähäiset terveydenhuoltomenot, paikallisliikenteen käytöstä aiheutuvat menot sekä vastaavat muut henkilön ja perheen jokapäiväiseen toimeentuloon kuuluvat menot. Vaatemenot sisältäisivät myös jalkineet. Vähäisinä terveydenhuoltomenoina pidettäisiin sellaisia jokapäiväisen elämän, perheessä annettavan ensiavun ja satunnaisesti tapahtuvien terveyskeskuskäyntien aiheuttamia menoja, jotka eivät uhkaa yksilön tai perheen taloutta. Niihin sisältyisivät muun muassa ilman terveydenhuollon ammattihenkilön määräystä hankitut lääkkeet ja lääkinnälliset tarvikkeet, siltä osin kuin niiden määrä keskimäärin on vähäinen. Majoitusta varten ei myönnettäisi rahallista tukea, vaan se järjestettäisiin tämän lain 15 §:n mukaisesti vastaanottokeskuksessa.

Täydentävää vastaanottorahaa voitaisiin 2 momentin mukaan myöntää henkilön tai perheen erityisistä tarpeista tai olosuhteista, johtuvien tarpeellisiksi harkittujen menojen kattamiseksi. Erityisenä tarpeena tai olosuhteena voitaisiin pitää esimerkiksi pitkäaikaista tai vaikeaa sairautta. Tarveharkintaisella osalla voitaisiin siis kattaa muut välttämättömät terveydenhuoltomenot kuin ne, jotka katettaisiin vastaanottorahalla. Tällöin kyse olisi kalliista tai määrältään suurista terveydenhuoltomenoista. Tyypillisiä tällaisia menoja voisivat olla välttämättömästä hammashuollosta ja silmälaseista aiheutuvat kustannukset. Henkilön tai perheen erityisistä tarpeista tai erityisistä olosuhteista aiheutuvia menoja voisivat olla myös välttämättömästä erityisravinnosta tai lastentarvikkeista aiheutuvat menot. Oppivelvollisuusiän ylittäneet voisivat saada täydentävää vastaanottorahaa vastaanottokeskuksen ulkopuolisiin koulutusohjelmiin osallistumisesta aiheutuviin kustannuksiin.

Pykälän 3 momentin mukaan vastaanottorahaa hakevan sekä hänen perheensä tulojen ja varojen huomioon ottamisessa vastaanottorahaa myönnettäessä noudatettaisiin soveltuvin osin toimeentulotuesta annetun lain (1412/1997) säännöksiä. Mainitun lain 2 luvussa on säädetty siitä, miten toimeentulotuki määräytyy lain mukaan määriteltyjen menojen ja käytettävissä olevien tulojen ja varojen erotuksena. Jos vastaanottorahaa hakevan tulot ja varat olisivat sen suuruiset, ettei hän olisi oikeutettu vastaanottorahaan, siirtyisi laskelman tuloylijäämä mahdolliseen täydentävästä vastaanottorahasta tehtävään laskelmaan. Perheellä tarkoitettaisiin yhteistaloudessa asuvia vanhempia, vanhemman alaikäistä lasta ja ottolasta, aviopuolisoita sekä avioliitonomaisissa olosuhteissa eläviä.

19 §. Vastaanottorahan suuruus. Pykälässä säädettäisiin eri henkilöryhmille kuukausittain maksettavasta vastaanottorahasta. Ehdotettu vastaanottorahan määrä on laskennallinen olettama eri henkilöryhmien vähimmäiskulutustasoa vastaavien, jokapäiväiseen toimeentuloon kuuluvien menojen suuruudesta. Menoihin ei laskettaisi majoitusta, koska majoitus järjestettäisiin tämän lain 15 §:n mukaisesti vastaanottokeskuksessa.

Turvapaikanhakijalle maksettavan toimeentulotuen rakenteesta on säädetty voimassa olevan lain 22 §:n 3 momentissa ja sisäasiainministeriön asetuksessa (XXX/2010). Turvapaikanhakijalle annettavan toimeentulotuen perusosan rahana maksettava osuus on 70 prosenttia ja vastaanoton hyödykkeinä annettava osuus 30 prosenttia toimeentulotukilain 9 §:ssä säädetyn perusosan määrästä. Hyödykkeiden 30 prosentin osuuden muodostavat vastaanottona järjestetyt maksuttomat informaatiovälineet ja muut perusosalla katettaviin menoihin kuuluvat hyödykkeet, kuten siivous- ja puhtaanapitovälineet ja harrastusvälineet. Jos vastaanottokeskuksessa annetaan asukkaille ruoka, rahana maksettavasta tuesta vähennetään vielä ateriahyödykkeiden 49 prosentin osuus. Nyt ehdotettavassa pykälässä säädettäisiin vastaanottorahan suuruudesta euromääräisenä. Rahana maksettavan tuen määrää ei kuitenkaan olisi tarkoitus muuttaa.

Pykälän 1 momentin 1 kohdan mukaan vastaanottoraha kuukautta kohti olisi yksin asuvalla henkilöllä ja yksinhuoltajalla 290 euroa. Perheeseen kuuluvien muiden henkilöiden vastaanottorahan suuruus määräytyisi prosenttiosuuksina yksin asuvan henkilön vastaanottorahasta 2 - 5 kohdissa säädetyllä tavalla. Momentin 2 kohdan mukaan muun kuin 1 kohdassa tarkoitetun 18 vuotta täyttäneen henkilön vastaanottoraha olisi 85 prosenttia 1 kohdan mukaisesta vastaanottorahasta, yhteensä 246,50 euroa. Kohta koskisi avio- tai avoliitossa tai yhteistaloudessa asuvaa täysi-ikäistä. Soveltamisen edellytyksenä olisi, että yhteistaloudessa asuminen olisi todellista eli henkilöillä olisi yhteinen ruokatalous ja käyttötavarat, kuten TV ja kodinkoneet, olisivat yhteiskäytössä. Samassa asuinhuoneistossa asuminen ei välttämättä merkitsisi asukkaiden yhteistaloutta. Momentin 3 kohdan mukaan vanhempansa luona asuvalle 18 vuotta täyttäneelle henkilölle maksettava vastaanottoraha olisi 73 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta rahasta, yhteensä 211,70 euroa. Momentin 4 kohdan mukaan 10-17 -vuotiaan alaikäisen vastaanottoraha olisi 70 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta vastaanottorahasta, yhteensä 203 euroa. Momentin 5 kohdassa alle 10-vuotiaan alaikäisen vastaanottoraha olisi 63 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta vastaanottorahasta, yhteensä 182,70 euroa.

Pykälän 2 momentin mukaan 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettu vastaanottoraha kuuluisi myös vanhemmalle, joka asuu yhdessä 18 vuotta täyttäneen lapsensa kanssa eikä ole avioliitossa tai elä avioliitonomaisissa olosuhteissa.

Jos perheeseen kuluisi useampia 1 momentin 4 ja 5 kohdassa tarkoitettuja lapsia, vastaanottoraha olisi pykälän 3 momentin mukaan toisesta lapsesta viisi prosenttiyksikköä ja kolmannesta ja kustakin seuraavasta lapsesta kymmenen prosenttiyksikköä alempi kuin 1 momentissa säädetään.

20 §. Vastaanottorahan tarkistaminen. Pykälän 1 momentissa säädettäisiin vastaanottorahan määrän tarkistamisesta siten kuin kansaneläkeindeksistä annetussa laissa (456/2001) säädetään. Käytännössä indeksitarkistus suoritetaan kunkin vuoden alusta sovittavan kansaneläkeindeksin pisteluvun mukaisesti, mikä puolestaan lasketaan edellisen kalenterivuoden kolmannen vuosineljänneksen keskimääräisen elinkustannusindeksin pisteluvun perusteella.

[Pykälän 2 momentin mukaan edellä 18 §:ssä säädetyt vastaanottorahan määrät vastaavat sitä kansaneläkeindeksin pistelukua, jonka mukaan vuoden 2010 tammikuussa maksettavina olleiden kansaneläkkeiden suuruus on laskettu.]

21 §. Vastaanottorahan myöntäminen ja takaisin periminen. Pykälän 1 momentin mukaan vastaanottorahan myöntäisi hakemuksesta ja perisi takaisin vastaanottokeskus. Hakemus vastaanottorahan takaisinperinnästä tehtäisiin sille hallinto-oikeudelle, jonka tuomiopiirissä vastaanottokeskus sijaitsee. Ehdotetun 2 momentin mukaan vastaanottorahan myöntämisessä ja takaisinperinnässä noudatettaisiin soveltuvin osin toimeentulotuesta annetun lain (1412/1997) säännöksiä.

22 §. Terveydenhuoltopalvelut. Perustuslain 19 §:n 3 momentin mukaan julkisen vallan on turvattava, sen mukaan kuin lailla tarkemmin säädetään, jokaiselle riittävät terveyspalvelut. Kunnilla on velvollisuus järjestää terveydenhuoltopalvelut kunnan asukkaille. Tämän lisäksi kunnilla on velvollisuus järjestää tietyin edellytyksin terveydenhuoltopalveluja myös muille kuin kunnassa asuville. Potilaan asemasta ja oikeuksista säädetyn lain (785/1992) 3 §:n 1 momentin mukaan Suomessa tilapäisesti oleskelevien henkilöiden oikeudesta hoitoon on voimassa, mitä siitä erikseen säädetään vai valtioiden välillä vastavuoroisesti sovitaan. Pykälän 3 momentin mukaan potilaan äidinkieli, hänen yksilölliset tarpeensa ja kulttuurinsa on mahdollisuuksien mukaan otettava hänen hoidossaan ja kohtelussaan huomioon.

Voimassa olevan lain 19 §:n 1 momentissa säädetään, että turvapaikanhakijoiden ja tilapäistä suojelua saavien vastaanottona järjestetään välttämättömät terveyspalvelut. Voimassa olevan lain 25 a §:ssä säädetään, että ihmiskaupan uhreille voidaan järjestää terveyspalveluja. Kyseisissä lainkohdissa käytettyjä ilmaisuja voidaan pitää tulkinnanvaraisina. Terveydenhuoltopalveluista ehdotetaan säädettäväksi siten, että palvelujen antamisen perusteet määräytyisivät terveydenhuoltoalan säädösten mukaan. 

Pykälän 1 momentissa säädettäisiin kansainvälistä suojelua hakevien ja sellaisten ihmiskaupan uhrien, joilla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa, oikeudesta terveydenhuoltopalveluihin. Kansanterveyslain (66/1972) 14 §:n 1 momentin 10 kohdan mukaan kunnan tehtäviin kuuluu järjestää kiireellinen avosairaanhoito, mukaan lukien myös kiireellinen suun terveydenhuolto, potilaan asuinpaikasta riippumatta. Erikoissairaanhoitolain (1061/1989) 3 §:n 1 ja 2 momentin mukaan kunnan on huolehdittava siitä, että henkilö, jolla ei ole Suomessa kotipaikkaa, saa tarpeellisen erikoissairaanhoidon kiireellisissä tapauksissa. Lain 31 §:n mukaan kiireellisen sairaanhoidon tarpeessa olevalle henkilölle on annettava hänen sairaudentilansa edellyttämä hoito välittömästi. Muutoin henkilön ottaminen sairaalaan sairaanhoitoa varten edellyttää lääkärin tai hammaslääkärin tutkimukseen perustuvaa lähetettä. Yksittäisen henkilön palveluntarvetta arvioitaessa tulisi ottaa huomioon Suomessa oleskelun kesto. 

Pykälän 2 momentissa säädettäisiin tilapäistä suojelua saavien oikeudesta terveydenhuoltopalveluihin. Tilapäistä suojelua saavilla olisi oikeus terveydenhuoltopalveluihin samoin perustein kuin henkilöllä, jolla on kotikuntalaissa tarkoitettu kotikunta Suomessa. Tämä vastaa voimassa olevan lain 19 a §:n säännöstä. Oleskelulupa tilapäistä suojelua saaville myönnetään ulkomaalaislain 110 §:n mukaan enintään yhdeksi vuodeksi kerrallaan. Koska tilapäinen suojelu voi kestää ulkomaalaislain 109 §:n mukaan kolmekin vuotta, on kohtuullista, että tilapäistä suojelua saavat ovat oikeutettuja samoihin terveydenhuoltopalveluihin kuin ne, joilla on kotikuntalain tarkoittama kotikunta Suomessa. (Tilapäistä suojelua saavien tilanne myös poikkeaa muiden tilapäisellä luvilla Suomessa oleskelevien asemasta siksi, että tilapäistä suojelua myönnetään, koska paluu kotimaahan tai pysyvään asuinmaahan ei ole turvallista.)

23 §. Työ- ja opintotoiminta. Pykälän 1 momentin mukaan vastaanottokeskus järjestäisi työ- ja opintotoimintaa kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan omatoimisuuden edistämiseksi. Vastaanottokeskukseen saavuttuaan kansainvälistä suojelua hakeva ja tilapäistä suojelua saava allekirjoittavat henkilökohtaisen toimintaohjelman, joka voi sisältää mm. opintoja, siivousta, lasten- tai taloudenhoitoa tai muita ylläpitotöitä. Oppivelvollisuusiän ylittäneille järjestettävä opintotoiminta on yleensä suomen kielen opetusta. Opetusta voidaan antaa myös suomalaisen yhteiskunnan tuntemuksessa. Oppivelvollisuusikäisillä on velvollisuus käydä koulua. 
Pykälän 2 momentissa ehdotetaan säädettäväksi vastaanottorahan vähentämisestä enintään 20 prosentilla korkeintaan 2 kuukauden ajan, jos vastaanottokeskuksen asukas ilman perusteltua syytä toistuvasti kieltäytyy hänelle osoitetusta työ- tai opintotoiminnasta. Vähennys ei saisi vaarantaa ihmisarvoisen elämän edellyttämän turvan mukaista välttämätöntä toimeentuloa eikä se saa olla muutenkaan kohtuutonta. Vähennyksen kohtuuttomuutta arvioitaessa otettaisiin huomioon henkilön fyysinen ja psyykkinen terveys, perhetilanne ja muut hänen toimintakykyynsä ja mahdollisuuksiinsa vaikuttavat tekijät.
24 §. Työ- ja opintotoimintaan osallistuvan vakuutusturva. Koska kansainvälistä suojelua hakeva ja tilapäistä suojelua saava voidaan velvoittaa osallistumaan työ- ja opintotoimintaan hänelle maksettavan vastaanottorahan vähentämisen uhalla, toiminnan järjestäjän olisi huolehdittava myös vakuutusturvan järjestämisestä. Edullisimpana järjestämistapana pidetään sitä, että korvaus suoritettaisiin 1 momentissa ehdotetulla tavalla valtion varoista samojen perusteiden mukaan kuin tapaturmavakuutuslaissa (608/1948) säädetään työtapaturmasta siltä osin kuin vahingoittuneella ei ole oikeutta vähintään samansuuruiseen korvaukseen muun lain mukaan.

Pykälän 2 momentin mukaan korvauksen suorittamista koskevan asian käsittelisi ensimmäisenä asteena valtiokonttori. Valtiokonttorin päätökseen haettaisiin muutosta siten kuin tapaturmavakuutuslain 5 luvussa säädetään.

Työ- ja opintotoimintaan osallistumisvelvollisuuden vuoksi olisi tarpeen järjestää myös vastuuvakuutus. Pykälän 3 momentin mukaan Maahanmuuttovirasto järjestäisi työ- ja opintotoimintaan osallistuville ryhmävastuuvakuutuksen.

25 §. Paluun tukeminen. Pykälässä säädettäisiin kansainvälistä suojelua hakeneen ja tilapäistä suojelua saaneen sekä ihmiskaupan uhrin paluun tukemisesta. Ehdotettu säännös vastaisi kansainvälistä suojelua hakevan osalta voimassa olevan lain 22 §:n 5 momenttia ja tilapäistä suojelua saavien sekä ihmiskaupan uhrien osalta voimassa olevan lain 8 §:ää. Pykälän 1 momentin mukaan kansainvälistä suojelua hakeneelle voitaisiin korvata kohtuulliset matkakustannukset kotimaahan tai muuhun maahan, johon hänen pääsynsä on taattu, jos hän poistuu maasta vapaaehtoisesti peruttuaan hakemuksensa tai hakemuksen tultua evätyksi. Tilapäistä suojelua saaneelle ja ihmiskaupan uhrille voitaisiin korvata kohtuulliset matka- ja muuttokustannukset kotimaahan tai muuhun maahan, johon hänen pääsynsä on taattu, sekä maksaa yhdelle henkilölle enintään kahden kuukauden ja perheelle enintään neljän kuukauden vastaanottorahaa vastaava avustus.

Maasta poistumista pidettäisiin vapaaehtoisena silloin, kun henkilö voi poistua maasta omatoimisesti ilman poliisin tai rajatarkastusviranomaisen asettamaa saattajaa. Paluun voitaisiin siis katsoa tapahtuvan vapaaehtoisesti esimerkiksi palaajan saamasta kielteisestä kansainvälistä suojelua koskevasta päätöksestä ja samassa yhteydessä tehdystä maasta poistamispäätöksestä huolimatta. Vapaaehtoinen paluu järjestetään yleensä yhteistyössä palaajan, vastaanottokeskuksen henkilökunnan ja kansainvälisen siirtolaisjärjestön, IOM:n kanssa.

Pykälän 2 momentin mukaan matka- ja muuttokorvauksen sekä paluuavustuksen myöntäisi hakemuksesta ja perisi takaisin vastaanottokeskus. Hakemus takaisinperinnästä tehtäisiin sille hallinto-oikeudelle, jonka tuomiopiirissä vastaanottokeskus sijaitsee.

26 §. Vastaanotosta perittävät maksut. Pykälässä säädettäisiin mahdollisuudesta periä vastaanottopalveluista maksu. Pykälä vastaisi voimassa olevan lain 21 a §:ää. Vastaanottodirektiivin 13 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat vaatia, että hakija osallistuu aineellisten vastaanotto-olosuhteiden ja terveydenhuollon kustannuksiin tai maksaa ne kokonaan itse, jos hänellä on siihen riittävästi varjoa, esimerkiksi jos hän on ollut töissä riittävän pitkän ajan. 

Pykälän 1 momentissa ehdotetaan, että vastaanottopalveluista voitaisiin periä kohtuullinen, enintään todellisten kustannusten suuruinen maksu. Säännös on tarpeellinen muun muassa sen vuoksi, että kansainvälistä suojelua hakevilla ja tilapäistä suojelua saavilla on oikeus työntekoon. Käytännössä maksu tulisikin perittäväksi lähinnä niiltä, jotka tekisivät työtä Suomessa. Säännös mahdollistaisi maksun perimisen myös, jos henkilöllä olisi Suomessa käytettävissään muita tuloja tai varallisuutta.

Maksun periminen ei kuitenkaan saisi vaarantaa ihmisarvoisen elämän edellyttämän turvan mukaista välttämättömän toimeentuloa tai lakisääteisen elatusvelvollisuuden toteuttamista. Maksua olisi tarpeen mukaan alennettava tai se olisi jätettävä kokonaan perimättä.

Edelleen 1 momentin mukaan maksun määrästä säädettäisiin valtioneuvoston asetuksella. Maksun suuruus määrättäisiin laskemalla yhteen kaikkien vastaanottokeskusten vuokrakulut, kiinteistöjen käytöstä aiheutuvat menot ja vastaanottopalveluista aiheutuvat menot. Summa jaettaisiin vastaanottokeskusten yhteenlasketulla paikkaluvulla. Kansainvälistä suojelua hakevalta ja tilapäistä suojelua saavalta perittävän maksun suuruus olisi yhtä vastaanottopaikkaa kohti laskettu euromäärä. Maksun määrä laskettaisiin viimeisen käyttävissä olevan tilinpäätösvuoden kustannusten ja paikkaluvun perusteella. Tällä hetkellä maksun määrä on 6 euroa. Jokaisen vastaanottokeskuksessa majoittuvan maksu olisi samansuuruinen riippumatta siitä, missä keskuksessa tai millaisessa vastaanottokeskuksen järjestämässä majoitustilassa hän majoittuu. Tasamaksu perustuisi siihen, että kansainvälistä suojelua hakeva ja tilapäistä suojelua saava eivät itse voi valita keskusta, johon heidät majoitetaan. 

Pykälän 2 momentissa ehdotetaan, että sosiaali- ja terveydenhuollon palvelujen käyttämisestä voitaisiin periä sosiaali- ja terveydenhuollon asiakasmaksulain (734/1992) mukainen maksu. Mainitun lain 13 §:ää ei sovellettaisi kansainvälistä suojelua hakevaan ja tilapäistä suojelua saavaan eikä ihmiskaupan uhriin. Lain 13 §:n mukaan muulta kuin Suomessa asuvalta voidaan asetuksella säätää perittäväksi maksu ja korvaus tässä laissa säädetystä poikkeavin perustein, jollei Suomea sitovasta kansainvälisestä sopimuksesta muuta johdu.

Kansainvälistä suojelua hakevalla ja tilapäistä suojelua saavalla ei ole oikeutta asumisen perusteella annettaviin sosiaali- ja terveyspalveluihin, mutta heillä on oikeus välttämättömiin sosiaali- ja terveydenhuollon palveluihin. Palvelujen järjestämisestä vastaa vastaanottokeskus, jonka asukasrekisteriin turvapaikanhakija on rekisteröity. Vastaanottokeskus ostaa palvelut kunnalta tai yksityiseltä palvelujen tuottajalta. Kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan, joilla on varoja tai työtuloja, tulisi vastata asiakasmaksuista siinä määrin kuin Suomessa asuva henkilö. Jos heillä ei olisi taloudellisia edellytyksiä suoriutua maksusta, maksu voitaisiin jättää perimättä. Menettely vastaisi sosiaali- ja terveydenhuollon asiakasmaksulain 1 §:n periaatetta, jonka mukaan maksu voidaan periä henkilön maksukyvyn mukaan.

Pykälän 3 momentin mukaan asiakasmaksun määräisi maksettavaksi vastaanottokeskuksen johtaja. Näin sen vuoksi, että kyseisen kaltaisen asiakasmaksun perimistä ei voida antaa lailla säätämättä yksityisen palvelun tuottajan tehtäväksi. Vastaanottokeskus saattaa ostaa palveluja moneltakin yksityiseltä palvelun tuottajalta. Lisäksi palvelujen tuottaja voi vaihtua nopeastikin. Yksityisen palvelun tuottajan kanssa olisi vaikea päästä sopimukseen, jossa osa korvauksesta olisi hankalasti perittävissä tai jäisi kokonaan saamatta. Myös kunnalliset palvelun tuottajat haluavat turvata saatavansa siten, että vastaanottokeskus vastaa kustannuksista myös asiakasmaksun osalta. Maksua ei perittäisi takautuvasti.

Luku 4 Ilman huoltajaa olevan alaikäisen edustaminen

32 §. Edustajan tehtävät. Pykälä sisältäisi perussäännökset ilman huoltajaa olevan alaikäisten edustamisesta. Se korvaisi voimassa olevan lain 26 §:n. Pykälän 1 momentin mukaan kansainvälistä suojelua hakevalle, tilapäistä suojelua saavalle tai ihmiskaupan uhriksi joutuneelle alaikäiselle, joka on Suomessa ilman huoltajaa tai muuta laillista edustajaa määrättäisiin edustaja viivytyksettä. Pykälän sanamuoto ehdotetaan muutettavaksi nykyistä ehdottomammaksi. Nyt ehdotetussa pykälässä edustaja määrätään viivytyksettä kaikille, kun voimassa olevan lain mukaan edustaja määrätään aina viivytyksettä vain ihmiskaupan uhreille ja muille alaikäisille edustaja voidaan määrätä. Käytännössä ilman huoltajaa oleville alaikäisille on poikkeuksetta määrätty edustaja. Jne.

Lapsen oikeuksia koskevan yleissopimuksen 12 artiklan mukaan lapselle on annettava mahdollisuus tulla kuulluksi häntä koskevissa oikeudellisissa ja hallinnollisissa toimissa joko suoraan tai edustajan välityksellä. Ilman huoltajaa Suomessa oleva ulkomaalainen alaikäinen on vajaavaltainen, hän tarvitsee laillisen edustajan paitsi ulkomaalaislain lupaprosesseissa myös muissa hänen henkilöään ja varallisuuttaan koskevissa hallinto- ja tuomioistuinasioissa. Ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle olisi aina määrättävä edustaja viivytyksettä maahan saapumisen jälkeen.

Pykälän 2 momentin mukaan edustaja käyttäisi huoltajalle kuuluvaa puhevaltaa alaikäisen henkilöä ja varallisuutta koskevissa asioissa sekä hoitaisi alaikäisen varallisuutta siten kuin oikeudenkäymiskaaren (1734/4) 12 luvun 1 ja 2 §:ssä, hallintolain (434/2003) 14 §:ssä, hallintolainkäyttölain (586/1996) 17 §:ssä ja 18 §:n 3 momentissa sekä holhoustoimesta annetussa laissa (442/1999) säädetään. Pykälä korvaisi voimassa olevan lain 26 §:n. Pykälästä ehdotetaan poistettavaksi edustajan tehtävään kuulunut lapsen asumisesta määrääminen. Käytännössä edustaja tai alaikäisille tarkoitettu vastaanottokeskus ovat yhteisymmärryksessä tehneet ratkaisun alaikäisen asumisesta. Pykälässä 16 § ehdotetun mukaisesti päätöksen alaikäisen asumisesta tekisi vastaanottokeskuksen johtaja edustajaa ja sosiaalityöntekijää kuultuaan.

Edustajan olisi valvottava lapsen etua kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyn aikana. Hänen olisi mahdollisuuksien mukaan osallistuttava turvapaikkapuhutteluun tai muuten selvitettävä, että lapsen etu on otettu huomioon turvapaikkaprosessissa. Edustajan olisi tarpeen mukaan pidettävä yhteyttä lapsen oikeudelliseen avustajaan ja vastaanottopalvelujen järjestäjiin. Edustaja käyttäisi huoltajan puhevaltaa lapsen koulu-, sosiaali- ja terveydenhuoltoasioissa ja muissa lapsen elämään liittyvissä keskeisissä kysymyksissä. Edustajan olisi tarvittaessa avustettava alaikäistä yhteyden pitämisessä alaikäisen Suomessa tai muualla oleviin sukulaisiin. Edustaja voisi käynnistää alaikäisen perheen etsimisen Suomen Punaisen Ristin henkilötiedustelun kautta, jos alaikäisellä ei ole tarkkaa tietoa perheensä olinpaikasta eikä yhteystietoja perheen tavoittamiseksi.  Hänen tulisi mahdollisuuksien mukaan neuvotella alaikäisen tulevaisuudesta alaikäisen sukulaisten tai sen etnisen yhteisön edustajien kanssa, johon alaikäinen tuntee kuuluvansa. Edustajan tehtävästä maksettaisiin palkkiota ja korvattaisiin kuluja vain edustajan tehtävään kuuluvien velvollisuuksien mukaisesti. Edustajan palkkion ja kulujen korvaamisesta säädetään 7 §:ssä.

Ehdotetun 2 pykälän mukaan edustajan tehtäviin ei kuuluisi alaikäisen päivittäinen hoito, kasvatus tai muu huolenpito. Alaikäisen päivittäisestä hoidosta ja kasvatuksesta tai muusta huolenpidosta huolehtisi alaikäiselle tarkoitettu vastaanottokeskus. Vastaanottokeskusten hallinnoinnin kannalta sekä vastaanottokeskuksessa asuvien alaikäisten yhdenvertaisuuden näkökulmasta edustajan tehtävä olisi tarpeen rajata. Sitä ei olisi tarkoitus rinnastaa esimerkiksi vapaaehtoistyönä tehtävään ystävätoimintaan: edustajan tehtäviin ei kuuluisi esimerkiksi jatkuva yhteisen vapaa-ajan toiminnan järjestäminen, suomenkielen harjoitteleminen alaikäisen kanssa tai alaikäisen tutustuttaminen suomalaiseen yhteiskuntaan ja kulttuuriin. 
33 §. Edustajan kelpoisuus. Ehdotetun pykälän mukaan edustajaksi määrättäisiin tehtävään sopiva täysivaltainen henkilö, joka antaisi siihen suostumuksensa ja joka kykenisi hoitamaan tehtävänsä moitteettomasti ja lapsen edusta huolehtien. Tältä osin pykälä vastaisi voimassa olevan lain 27 §:ää kuitenkin siten, että sanamuoto ”voidaan määrätä” ehdotetaan muutettavaksi muotoon ”määrätään”. Edustajan tehtävä ei olisi sidottu tietynlaiseen koulutukseen tai työkokemukseen vaikka kokemus sosiaalialalta, erityisesti lastensuojelusta, antaisi hyvän perustan toimia edustajana. Edustajan tulisi olla perehtynyt maahanmuuttajiin, erityisesti pakolaisiin ja turvapaikanhakijoihin sekä ihmiskauppaan liittyviin asioihin. Edustajan tulisi ymmärtää sekä kansainvälistä suojelua hakevan tai ihmiskaupan uhrin lupaprosessi että osattava työskennellä alaikäisen kanssa. Edustajan tehtävää edesauttaisi perehtyminen alaikäisen kansalliseen, kielelliseen, uskonnolliseen ja kulttuuriseen taustaan. 
Edustajana voisi olla kunnan virkamies tai työntekijä. Edustajan tehtävä voisi liittyä virkaan tai työhön, mutta silti se määrättäisiin vain suostumuksensa antaneelle henkilölle. Tehtävää voisi hoitaa esimerkiksi kunnan virkaholhooja tai sosiaalityöntekijä. Edustaja voisi olla myös lastensuojelujärjestöjen työntekijä tai muu tehtävään sopiva henkilö. Turvapaikanhakijan oikeudellinen avustaja ja edustaja eivät pääsääntöisesti olisi sama henkilö. Vastaanottokeskuksessa työskenteleviä henkilöitä ei tulisi määrätä edustajaksi. Myöskään alaikäisen sukulainen ei sinänsä olisi etuoikeutettu edustajan tehtävään.
Pykälään ehdotetaan uutta säännöstä 2 momentiksi, jonka mukaan käräjäoikeus olisi velvollinen tarkistamaan edustajaehdokkaan tiedot rikosrekisteristä ennen edustajaksi määräämistä siten kuin laissa lasten kanssa työskentelevien rikostaustan selvittämisestä (504/2002) säädetään. Edustajaksi aikovalla ei saisi olla rikosrekisterissä lapsiin liittyviä rikoksia, eikä…
34 §.  Edustajan määrääminen ja edustajan vapauttaminen tehtävästään. Pykälän 1 momentin mukaan päätöksen edustajan määräämisestä ja edustajan vapauttamisesta tehtävästään tekisi käräjäoikeus. Hakemuksen edustajan määräämisestä tekisi vastaanottokeskus, jonka asukkaaksi alaikäinen on rekisteröity. Ihmiskaupan uhrin edustajahakemuksen laittaa tällä hetkellä vireille Oulun vastaanottokeskus. Ennen edustajaa koskevan hakemuksen tekemistä olisi alaikäiselle, sikäli kuin se on alaikäisen ikään ja kehitystasoon nähden mahdollista, varattava tilaisuus esittää edustajaa koskeva mielipiteensä. Edustajan tehtävä alkaisi vasta kun käräjäoikeus olisi antanut edustajamääräyksen.
Jos edustajan määräämisen jälkeen ilmenisi, että alaikäisellä on Suomessa huoltaja, tulisi pykälän 2 momentin mukaan edustaja vapauttaa tehtävästään, jollei se olisi lapsen edun vastaista. Edelleen 2 momentin mukaan edustaja voitaisiin vapauttaa tehtävästään, jos hän sitä pyytäisi tai olisi sairauden tai muun syyn vuoksi estynyt tai kykenemätön hoitamaan tehtäväänsä taikka jos siihen olisi muu erityinen syy. Vapauttamisen perusteena voisi olla edustajan sairaudesta tai esimerkiksi muista työtehtävistä johtuva este tai kykenemättömyys hoitaa edustajan tehtävää. Tehtävästä vapauttaminen voisi tulla kysymykseen myös, jos edustajan etu olisi ristiriidassa alaikäisen edun kanssa tai jos alaikäinen ja edustaja eivät muuten tulisi toimeen keskenään. 

Pykälän 2 momentin mukaan edustajan tehtävästä vapauttamista koskevan hakemuksen voisi tehdä edustaja itse, vastaanottokeskus, jonka asukkaaksi lapsi on merkitty, 15 vuotta täyttänyt alaikäinen tai alaikäisen huoltaja tai muu laillinen edustaja. Muulla laillisella edustajalla tarkoitetaan sosiaalihuoltolain 6 §:n 1 momentissa tarkoitettua toimielintä, silloin kun alaikäinen on otettu huostaan. Jos 15 vuotta täyttänyt alaikäinen esittäisi vastaanottokeskuksen työntekijälle tai lakimiehelle pyynnön vapauttaa edustaja tehtävästään, alaikäistä olisi autettava laittamaan vapauttamisasia vireille. Jos vastaanottokeskus alle 15-vuotiaan käyttäytymisen perusteella arvioi tämän olevan esimerkiksi peloissaan tai ahdistunut edustajan toiminnan vuoksi, vastaanottokeskuksen olisi pyrittävä selvittämään tilannetta alaikäistä ja edustajaa kuullen ja laitettava tarvittaessa vireille edustajan vapauttamista koskeva asia. Käräjäoikeus harkitsisi, olisiko vapauttaminen tarpeen.
Pykälän 3 momentin mukaan käräjäoikeuden päätöstä, joka koskisi edustajan määräämistä tai vapauttamista tehtävästään, olisi noudatettava, vaikka päätös ei olisi saanut lainvoimaa. Muutoksenhausta huolimatta alaikäisen etu voisi vaatia, että hänelle määrätään pikaisesti edustaja tai että tehtävään sopimattomalle edustajalle saataisiin välittömästi seuraaja. Tämän vuoksi alioikeuden lainvoimaa vailla olevan päätöksen noudattaminen säädettäisiin velvoittavaksi.
Pykälän 4 momentin mukaan käräjäoikeuden tekemään päätökseen saisi hakea muutosta valittamalla hovioikeuteen siten kuin oikeudenkäymiskaaressa säädetään.
35 §. Edustajan tehtävän lakkaaminen.  Pykälän 1 momentissa säädettäisiin edustajan tehtävän lakkaamisesta ilman eri hakemusta. Pykälän 1 momentin mukaan edustajan tehtävät lakkaisivat, kun edustettava tulee täysi-ikäiseksi, muuttaa pysyvästi pois Suomesta tai hänelle määrätään Suomessa huoltaja tai muu laillinen edustaja. Muulla laillisella edustajalla tarkoitetaan sosiaalihuoltolain 6 §:n 1 momentissa tarkoitettua toimielintä, silloin kun lapsi on otettu huostaan. 
Pykälän 2 momentin mukaan edustajan velvollisuudesta tehdä tili tehtävänsä päättyessä on voimassa, mitä holhoustoimesta annetussa laissa säädetään. Edustaja olisi velvollinen tekemään tilin tehtävänsä päättyessä. Tilin tekemiseen sovellettaisiin holhoustoimesta annetun lain 5 luvun säännöksiä. Säännös olisi tarpeen, jotta edustajan suorittamia tehtäviä alaikäisen varainhoidossa voitaisiin valvoa.
36 §. Ilmoitusvelvollisuus. Pykälässä säädettäisiin alaikäisen edustamiseen liittyvästä ilmoitusvelvollisuudesta. Pykälä vastaisi voimassa olevan lain 31 §:ää. Pykälän 1 momentin mukaan käräjäoikeuden olisi ilmoitettava Maahanmuuttovirastolle alaikäisen edustajan määräämistä tai vapauttamista koskevista päätöksistä. Ulkomaalaisrekisteriin merkitään tiedot Suomessa kansainvälistä suojelua hakeneista, tilapäistä suojelua saavista ja ihmiskaupan uhreiksi joutuneista ulkomaalaisista ja tiedot edustajan määräämisestä ja vapauttamisesta. Edustajaa koskevat tiedot ovat välttämättömiä ulkomaalaislaissa tarkoitettuja lupa-asioita käsitteleville viranomaisille.

Jos alaikäisellä on edustajan hoidettavana olevaa omaisuutta holhoustoimesta annetun lain 66 §:ssä säädetyllä tavalla, käräjäoikeuden olisi pykälän 2 momentin mukaan ilmoitettava holhousviranomaiselle edustajan määräämisestä tehtäväänsä edustajan tehtävän merkitsemiseksi holhousasioiden rekisteriin. Käräjäoikeuden, joka määräisi edustajan, olisi pyydettävä hakijalta selvitys siitä, onko alaikäisellä edustajan hoidettavaksi tulevaa omaisuutta, ja tarvittaessa ilmoitettava holhousviranomaiselle rekisteriin merkitsemisen tarpeesta. Alaikäisen varojen määrän ollessa vähäinen voitaisiin valvonnan kannalta pitää riittävänä, että edustaja tehtävänsä päätyttyä tekee alaikäisen omaisuuden hoidosta tilin.

6 luku Oikeusturva

x §. Valitus. Pykälässä säädettäisiin oikeudesta hakea muutosta tässä laissa tarkoitettuun päätökseen valittamalla hallinto-oikeuteen siten kuin hallintolainkäyttölaissa säädetään. Valituskirjelmän voisi 2 momentin mukaan toimittaa myös vastaanottokeskuksen johtajalle, jonka olisi toimitettava kirjelmä oman lausuntonsa ohella viipymättä hallinto-oikeudelle.

Pykälän 3 momentin mukaan tässä laissa tarkoitettuun hallinto-oikeuden päätökseen saisi hakea muutosta valittamalla korkeimpaan hallinto-oikeuteen, jos korkein hallinto-oikeus myöntäisi valitusluvan, siten kuin hallintolainkäyttölaissa säädetään.

y §. Valituskielto. Pykälän mukaan vastaanottokeskuksen 14 §:n 1 momentin ja 15 §:n 1 momentin nojalla tekemään päätökseen, joka koskee majoittamista tai vastaanottokeskuksesta toiseen siirtämistä, ei saisi hakea muutosta valittamalla.
z §. Maksua koskeva muutoksenhaku. Pykälässä säädettäisiin maksuvelvollisen oikeudesta vaatia maksun määränneeltä vastaanottokeskuksen johtajalta oikaisua, jos maksun määräämisessä on tapahtunut virhe. Oikaisua voitaisiin vaatia kuuden kuukauden kuluessa maksun määräämisestä. Oikaisuvaatimuksesta annettuun päätökseen saisi hakea valittamalla muutosta siltä hallinto-oikeudelta, jonka tuomiopiirissä maksun määrännyt vastaanottokeskus sijaitsee. Valitus olisi tehtävä 30 päivän kuluessa päätöksen tiedoksisaannista siten kuin hallintolainkäyttölaissa säädetään. Hallinto-oikeuden päätökseen ei saisi hakea muutosta valittamalla.
Muutoksenhaku tapahtuisi asiallisesti siten kuin maksun määräämistä koskevasta muutoksen hausta säädetään valtion maksuperustelaissa (150/1992). Muutoksenhausta olisi kuitenkin tarpeen säätää vastaanottolaissa, koska valtion maksuperustelaki koskee vain valtion viranomaisten suoritteita. Vastaanottopalveluja voivat valtion lisäksi järjestää myös muut kuin kunnat ja valtio.

2 Tarkemmat säännökset ja määräykset

3 Voimaantulo

4 Suhde perustuslakiin ja säätämisjärjestys

Edellä esitetyn perusteella annetaan Eduskunnan hyväksyttäväksi seuraava lakiehdotus:

						Lakiehdotus

Laki
kansainvälistä suojelua hakevien vastaanotosta 

Eduskunnan päätöksen mukaisesti säädetään:

1 luku
Yleiset säännökset

1 §

Lain tarkoitus

Tämän lain tarkoituksena on turvata kansainvälistä suojelua hakevien, tilapäistä suojelua saavien ja ihmiskaupan uhrien toimeentulo ja huolenpito ihmisoikeuksia ja perusoikeuksia kunnioittaen sekä ottaen huomioon Suomea velvoittavat kansainväliset sopimukset.

2 §

Soveltamisala

Tätä lakia ja sen nojalla annettuja säännöksiä sovelletaan kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien vastaanottoon sekä ihmiskaupan uhrien auttamiseen.

3 §
Määritelmät
Tässä laissa tarkoitetaan:
1) kansainvälistä suojelua hakevalla ulkomaalaista, joka on hakenut kansainvälistä suojelua ulkomaalaislain (301/2004) 95 §:n mukaisesti;
2) tilapäistä suojelua saavalla ulkomaalaislain 109 §:n nojalla suojelua saanutta ulkomaalaista;
3) vastaanotolla vastaanotto- ja järjestelykeskusten sekä niissä järjestettyjen vastaanottopalvelujen kokonaisuutta, jonka tarkoituksena on kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien toimeentulon ja huolenpidon turvaaminen;
4) ihmiskaupan uhrilla henkilöä, jolle on myönnetty oleskelulupa ulkomaalaislain 52 a §:n perusteella, jolle on annettu ulkomaalaislain 52 b §:ssä tarkoitettu harkinta-aika tai jonka muutoin voidaan olosuhteiden perusteella arvioida olevan ihmiskaupan uhri tai erityisen avun tarpeessa ihmiskaupparikosta tutkittaessa;
5) ihmiskaupan uhrien auttamisella vastaanottokeskuksen uhreille järjestämiä palveluja ja tukitoimia.

4 §
Suhde muihin lakeihin
Tässä laissa tarkoitettujen asioiden käsittelyssä noudatetaan hallintolakia ja muutoksenhakuasioissa hallintolainkäyttölakia.

5 §
Lain soveltaminen alaikäisiin
Sovellettaessa tätä lakia kahdeksaatoista vuotta nuorempaan lapseen on erityistä huomiota kiinnitettävä lapsen etuun sekä hänen kehitykseensä ja terveyteensä liittyviin seikkoihin.
Kaksitoista vuotta täyttänyttä lasta on kuultava häntä itseään koskevassa asiassa, jollei kuuleminen ole ilmeisen tarpeetonta. Lapsen mielipiteet tulee ottaa huomioon hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti. Myös nuorempaa lasta voidaan kuulla, jos hän on niin kehittynyt, että hänen näkemyksiinsä voidaan kiinnittää huomiota.
Alaikäistä lasta koskevat asiat on käsiteltävä kiireellisesti.

6 §
Lain soveltaminen haavoittuvassa asemassa oleviin
Tätä lakia sovellettaessa on otettava huomioon erityistarpeet, jotka johtuvat kansainvälistä suojelua hakevan, tilapäistä suojelua saavan ja ihmiskaupan uhrin haavoittuvasta asemasta, kuten iästä taikka fyysisestä tai psyykkisestä tilasta.

7 §
Kustannusten korvaaminen
Valtio korvaa tässä laissa tarkoitetusta toiminnasta aiheutuvat kustannukset.
Maahanmuuttovirasto maksaa palveluntuottajalle korvauksen vastaanottopalveluiden järjestämisestä ja sellaisen ihmiskaupan uhrin auttamisesta, jolla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa. Maahanmuuttovirasto maksaa hakemuksesta alaikäisen, jolla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa, edustajan palkkion ja edustamisesta aiheutuvat kulut sisäasiainministeriön vahvistamien perusteiden mukaisesti. 
Valtioneuvoston asetuksella voidaan antaa tarkempia säännöksiä kustannusten korvaamisesta ja palkkion maksamisesta.

8 §
Vastaanoton ohjaus
Kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien vastaanoton yleinen kehittäminen, suunnittelu, ohjaus, seuranta ja yhteensovittaminen kuuluvat sisäasiainministeriölle.
Kansainvälistä suojelua hakevien ja tilapäistä suojelua saavien vastaanoton käytännön toiminnan ohjaus ja suunnittelu sekä ihmiskaupan uhrien auttamisen toimeenpanon ohjaus kuuluvat Maahanmuuttovirastolle. 
9 §
Valtion vastaanotto- ja järjestelykeskus
Sisäasiainministeriö päättää valtion vastaanotto- ja järjestelykeskusten perustamisesta ja lakkauttamisesta sekä niiden toimipaikoista.
Valtion vastaanotto- ja järjestelykeskukset ovat Maahanmuuttoviraston alaisina. Valtioneuvoston asetuksella voidaan antaa tarkempia säännöksiä valtion vastaanotto- ja järjestelykeskuksista.

10 §
Muu kuin valtion ylläpitämä vastaanotto- ja järjestelykeskus
Sisäasiainministeriö antaa Maahanmuuttovirastolle valtuudet sopia kunnan, kuntayhtymän, muun julkisoikeudellisen yhteisön taikka yksityisen yhteisön tai säätiön kanssa vastaanotto- ja järjestelykeskuksen perustamisesta, lakkauttamisesta ja toimipaikasta.
Sopimus sisältää määräykset, jotka koskevat:
1) vastaanottokeskuksen tiloja ja henkilökuntaa; 
2) tämän lain mukaisten vastaanottopalvelujen järjestämistä; 
3) kustannusten korvaamista; 
4) ohjausta ja valvontaa;
5) vastaanottokeskuksen laajentamista, supistamista, lakkauttamista; sekä
6) valmiussuunnitelmaa.
Muun kuin viranomaisen hoitaessa vastaanottopalveluihin liittyviä julkisia hallintotehtäviä, tähän sovelletaan rikosoikeudellista virkavastuuta koskevia säännöksiä.

11 §
Vastaanotto laajamittaisen maahantulon yhteydessä
Jos Suomeen tulee niin suuri määrä ulkomaalaislain 109 tai 133 §:ssä tarkoitettuja ulkomaalaisia, ettei heitä voida sijoittaa vastaanottokeskuksiin tai maahantulon edellytysten selvittäminen ja maahantulijoiden rekisteröinti tavallisessa menettelyssä ei ole mahdollista, vastaanottopalvelut järjestää järjestelykeskus. Majoitus järjestelykeskuksessa on tarkoitettu lyhytaikaiseksi. Majoittuvalle annetaan hyödykkeitä välttämätöntä toimeentuloa varten.

Sisäasiainministeriö voi määrätä elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen sopimaan varautumissuunnitelman laatimisesta kunnan kanssa vastaanoton järjestämiseksi laajamittaisen maahantulon yhteydessä. Varautumissuunnitelma laaditaan aiesopimuksen muotoon.

Varautumissuunnitelman tehneiden kuntien tai kuntien, joihin maahan tulleiden ulkomaalaisten sijoittaminen olosuhteet huomioon ottaen on muutoin perusteltua, on perustettava ja ylläpidettävä tarpeellinen määrä järjestelykeskuksia ja vastaanottokeskuksia. Kunnat voidaan tarvittaessa nimetä valtioneuvoston asetuksella. 

II luku
Vastaanottopalvelut

12 § 
Vastaanottopalvelut
Vastaanottopalvelut järjestää se vastaanottokeskus, jonka asukkaaksi turvapaikanhakija tai tilapäistä suojelua saava rekisteröidään.
Vastaanottopalveluihin kuuluvat majoitus, ruoka, vastaanottoraha, sosiaali- ja terveyspalvelut, tulkkipalvelut, työ- ja opintotoiminta sekä muu välttämätön perustarpeiden turvaaminen siten kuin tässä laissa säädetään.

13 §
Vastaanottopalvelujen saajat
Vastaanottopalveluja saavat kansainvälistä suojelua hakevat ja tilapäistä suojelua saavat.

Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteella oleskeluluvan saanut ja tilapäistä suojelua saanut, joka saa jatkuvan oleskeluluvan, voivat kuitenkin saada vastaanottopalveluja kohtuullisen ajan.
Vastaanottopalveluja saanut ulkomaalainen voi oleskeluluvan tai tilapäisen suojelun epäämisen jälkeen saada vastaanottopalveluja aina siihen saakka, kunnes hän on poistunut maasta.  Kansainvälistä suojelua hakeva, joka on Euroopan unionin jäsenvaltion taikka Islannin, Liechtensteinin, Norjan tai Sveitsin kansalainen (unionin kansalainen tai häneen rinnastettava), saa vastaanottopalveluja kuitenkin vain siihen saakka, kun hän on saanut tiedoksi Maahanmuuttoviraston kielteisen päätöksen kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseensa.
Jos unionin kansalainen tai häneen rinnastettava, joka on saanut tiedoksi Maahanmuuttoviraston kansainvälistä suojelua koskevan kielteisen päätöksen, suostuu poistumaan valvotusti maasta tai suostuu siihen, että käännyttämistä koskeva päätös pannaan täytäntöön ennen kuin 30 päivää on kulunut siitä, kun päätös on annettu tiedoksi, hän voi saada vastaanottopalveluja maasta poistumiseensa saakka, enintään kuitenkin 7 vuorokauden ajan. Vastaanottokeskuksen johtaja voi päättää, että unionin kansalainen tai häneen rinnastettava, joka on saanut tiedoksi Maahanmuuttoviraston kansainvälistä suojelua koskevan kielteisen päätöksen, saa vastaanottopalveluja kohtuullisen ajan erityisen henkilökohtaisen syyn vuoksi.

14 §
 Tietojen antaminen
Kansainvälistä suojelua hakevalle ja tilapäistä suojelua saavalle kerrotaan vastaanottopalveluista, vastaanottoon liittyvistä oikeuksista ja velvollisuuksista, oikeusavusta sekä vastaanottoon liittyvissä kysymyksissä avustavista järjestöistä.
Poliisi tai rajatarkastusviranomainen antaa tietoja kansainvälistä suojelua hakevalle tämän jättäessä hakemustaan ja tilapäistä suojelua saavalle mahdollisimman pian tämän maahantulon jälkeen. Vastaanottokeskus antaa tietoja mahdollisimman pian vastaanottokeskukseen majoittumisen jälkeen. Tiedot annetaan viimeistään 15 päivän kuluessa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättämisestä.
Tiedot annetaan kirjallisesti hakijan ja tilapäistä suojelua saavan äidinkielellä tai kielellä, jota heidän voidaan perustellusti olettaa ymmärtävän.

15 §
Majoitus vastaanottokeskuksessa
Kansainvälistä suojelua hakeva ja tilapäistä suojelua saava majoitetaan vastaanottokeskukseen. Heidät voidaan siirtää toiseen vastaanottokeskukseen, jos se on tarpeen heidän itsensä, vastaanottokeskuksen toiminnan tai kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyn vuoksi. Majoitus on järjestettävä niin, että perheenjäsenet voivat halutessaan asua yhdessä.
Majoittamisesta päättää vastaanottokeskus. Maahanmuuttovirasto voi pidättää itselleen päätösvallan majoittamisesta, jos se on tarpeen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelyn vuoksi tai jos 1 momentissa tarkoitettua siirtoa koskevassa asiassa ei päästä yksimielisyyteen siitä, mihin vastaanottokeskukseen siirto tapahtuu.

16 §
Alaikäiselle tarkoitetut vastaanottokeskukset
Ilman huoltajaa oleva alaikäinen majoitetaan ryhmäkotiin, tukiasuntoon tai muuhun alaikäiselle tarkoitettuun vastaanottokeskukseen.
Ryhmäkotien toimintaan sovelletaan lastensuojelulain (417/2007) säännöksiä, jotka koskevat yhdessä asuinyksikössä enintään hoidettavien lasten ja nuorten määrää, samaan rakennusryhmään sijoitettavien lasten enimmäismäärää sekä hoito- ja kasvatustehtävissä työskentelevien henkilöiden vähimmäismäärää. Ryhmäkodin henkilöstön pätevyysvaatimuksista on voimassa, mitä lastensuojelulaissa säädetään.
Tukiasuminen järjestetään lastensuojelulain avohuoltoa koskevien säännösten nojalla.

17 §
Yksityismajoitus
Kansainvälistä suojelua hakeva ja tilapäistä suojelua saava voivat järjestää majoituksensa itse. Heidän on ilmoitettava kirjallisesti osoitteensa ja esitettävä vuokrasopimus tai selvitys yksityismajoituksesta vastaanottokeskukselle, jonka asukkaaksi heidät on rekisteröity.
Vastaanottokeskuksen johtaja päättää ilman huoltajaa olevan alaikäisen siirtymisestä yksityismajoitukseen kuultuaan alaikäistä ja hänen edustajaansa sekä vastaanottokeskuksen sosiaalityöntekijää. Vastaanottokeskus ilmoittaa yksityismajoituksessa asuvan ilman huoltajaa olevan alaikäisen osoitteen ja tiedot henkilöistä, joiden luona hän asuu, asuinpaikan kunnan sosiaalihuollosta vastaavalle toimielimelle. Ilmoitukseen on liitettävä vastaanottokeskuksen sosiaalityöntekijän ja alaikäisen edustajan selvitykset yksityismajoituksen olosuhteiden sopivuudesta sekä alaikäisen luokseen ottavan henkilön tai henkilöiden kyvystä huolehtia alaikäisestä.

18 §
Vastaanottoraha
Kansainvälistä suojelua hakevalle ja tilapäistä suojelua saavalle sekä ihmiskaupan uhrille, jolla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa, myönnetään vastaanottoraha ihmisarvoisen elämän kannalta välttämättömän toimeentulon turvaamiseksi ja itsenäisen selviytymisen edistämiseksi, jos he ovat tuen tarpeessa, eivätkä voi saada toimeentuloa ansiotyöllään, muista tulostaan tai varoistaan, heihin nähden elatusvelvollisen henkilön huolenpidolla tai muulla tavalla.
Vastaanottoraha kattaa ruokamenot, vaatemenot, vähäiset terveydenhuoltomenot, paikallisliikenteen käytöstä aiheutuvat menot sekä vastaavat muut henkilön ja perheen jokapäiväiseen toimeentuloon kuuluvat menot. Täydentävä vastaanottoraha kattaa henkilön tai perheen erityisistä tarpeista tai olosuhteista, johtuvat tarpeellisiksi harkitut menot.
 Kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan sekä näiden perheiden tulot ja varat otetaan huomioon vastaanottorahaa myönnettäessä.

19 §
Vastaanottorahan suuruus
Vastaanottoraha kuukautta kohti on:
1) yksin asuvalla henkilöllä ja yksinhuoltajalla 290 euroa (nyt 292,22 euroa);
2) muulla kuin 1 kohdassa tarkoitetulla 18 vuotta täyttäneellä henkilöllä 85 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta vastaanottorahasta, jollei 3 kohdasta muuta johdu;
3) vanhempansa luona asuvalla 18 vuotta täyttäneellä henkilöllä 73 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta rahasta;
4) 10-17 -vuotiaalla alaikäisellä 70 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta vastaanottorahasta, sekä
5) alle 10-vuotiaalla alaikäisellä 63 prosenttia 1 kohdassa tarkoitetusta vastaanottorahasta.
Edellä 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettu vastaanottoraha kuuluu myös vanhemmalle, joka asuu yhdessä 18 vuotta täyttäneen lapsensa kanssa eikä ole avioliitossa tai elä avioliitonomaisissa olosuhteissa.
Jos perheeseen kuluu useampia 1 momentin 4 ja 5 kohdassa tarkoitettuja lapsia, vastaanottoraha on toisesta lapsesta viisi prosenttiyksikköä ja kolmannesta ja kustakin seuraavasta lapsesta kymmenen prosenttiyksikköä alempi kuin 1 momentissa säädetään.

20 §
Vastaanottorahan tarkistaminen
Vastaanottorahan määrää tarkistetaan siten kuin kansaneläkeindeksistä annetussa laissa (456/2001) säädetään.
[Edellä 18 §:ssä säädetyt vastaanottorahan määrät vastaavat sitä kansaneläkeindeksin pistelukua, jonka mukaan vuoden 2010 tammikuussa maksettavina olleiden kansaneläkkeiden suuruus on laskettu.]

21 §
Vastaanottorahan myöntäminen ja takaisin periminen
Vastaanottorahan myöntää hakemuksesta ja perii takaisin vastaanottokeskus. Hakemus vastaanottorahan takaisinperinnästä tehdään sille hallinto-oikeudelle, jonka tuomiopiirissä vastaanottokeskus sijaitsee. 
Vastaanottorahan myöntämisessä ja takaisinperinnässä noudatetaan soveltuvin osin toimeentulotuesta annetun lain (1412/1997) säännöksiä.

22 §
Terveydenhuoltopalvelut
Kansainvälistä suojelua hakevalla ja ihmiskaupan uhrilla, jolla ei ole kotikuntalain tarkoittamaa kotikuntaa Suomessa, on oikeus terveydenhuoltopalveluihin siten kuin kansanterveyslain (66/1972) 14 §:n 1 momentin 10 kohdassa ja erikoissairaanhoitolain (1062/1989) 3 §:ssä säädetään. 

Tilapäistä suojelua saavalla on oikeus terveydenhuoltopalveluihin samoin perustein kuin henkilöllä, jolla on kotikuntalaissa (201/1994) tarkoitettu kotikunta Suomessa.

23 §
Työ- ja opintotoiminta

Vastaanottokeskus järjestää työ- ja opintotoimintaa kansainvälistä suojelua hakevan ja tilapäistä suojelua saavan omatoimisuuden edistämiseksi.
Jos vastaanottokeskuksen asukas ilman perusteltua syytä toistuvasti kieltäytyy hänelle osoitetusta työ- tai opintotoiminnasta, hänelle maksettavaa vastaanottorahaa voidaan vähentää enintään 20 prosenttia korkeintaan kahden kuukauden ajan. Vähennys ei saa vaarantaa ihmisarvoisen elämän edellyttämän turvan mukaista välttämätöntä toimeentuloa, eikä lakisääteisen elatusvelvollisuuden toteuttamista eikä se saa olla muutenkaan kohtuuton.

24 §
Työ- ja opintotoimintaan osallistuvan vakuutusturva

Työ- ja opintotoiminnassa tapahtuneesta tapaturmasta tai siinä saadusta ammattitaudista suoritetaan henkilölle korvaus valtion varoista samojen perusteiden mukaan kuin tapaturmavakuutuslaissa säädetään työtapaturmasta siltä osin kuin vahingoittuneella ei ole oikeutta vähintään samansuuruiseen korvaukseen muun lain mukaan.
Korvauksen suorittamista koskevan asian käsittelee valtiokonttori. Valtiokonttorin tämän pykälän nojalla tekemään päätökseen haetaan muutosta siten kuin tapaturmavakuutuslain 5 luvussa säädetään.
Maahanmuuttovirasto järjestää työ- ja opintotoimintaan osallistuville ryhmävastuuvakuutuksen.

25 §
Paluun tukeminen
Kansainvälistä suojelua hakeneelle voidaan korvata kohtuulliset matkakustannukset kotimaahan tai muuhun maahan, johon hänen pääsynsä on taattu, jos hän poistuu maasta vapaaehtoisesti peruttuaan hakemuksensa tai hakemuksen tultua evätyksi. Tilapäistä suojelua saaneelle ja ihmiskaupan uhrille voidaan korvata kohtuulliset matka- ja muuttokustannukset kotimaahan tai muuhun maahan, johon hänen pääsynsä on taattu, sekä maksaa yhdelle henkilölle enintään kahden kuukauden ja perheelle enintään neljän kuukauden vastaanottorahaa vastaava avustus. 
Matka- ja muuttokorvauksen sekä paluuavustuksen myöntää hakemuksesta ja perii takaisin vastaanottokeskus. Hakemus takaisinperinnästä tehdään sille hallinto-oikeudelle, jonka tuomiopiirissä vastaanottokeskus sijaitsee.

26 §
Vastaanottopalveluista perittävät maksut
Vastaanottopalveluista voidaan periä kohtuullinen, enintään todellisten kustannusten suuruinen maksu. Maksu on jätettävä perimättä tai sitä on alennettava, jos se vaarantaa ihmisarvoisen elämän edellyttämän turvan mukaisen välttämättömän toimeentulon tai lakisääteisen elatusvelvollisuuden toteuttamisen. Maksun määrästä säädetään valtioneuvoston asetuksella.
Sosiaali- ja terveydenhuollon palvelujen käyttäjältä voidaan periä sosiaali- ja terveydenhuollon asiakasmaksuista annetun lain (734/1992) mukainen maksu. Mainitun lain 13 §:ää ei sovelleta kansainvälistä suojelua hakevaan ja tilapäistä suojelua saavaan eikä ihmiskaupan uhriin.
Maksun määrää maksettavaksi vastaanottokeskuksen johtaja. Maksua ei peritä takautuvasti.

3 luku
Ihmiskaupan uhrien auttaminen

Voimassa olevan lain 4 luvun säännökset sellaisenaan.

4 luku
Ilman huoltajaa olevan lapsen edustaminen
32 §
Edustajan tehtävät
Kansainvälistä suojelua hakevalle, tilapäistä suojelua saavalle tai ihmiskaupan uhriksi joutuneelle alaikäiselle, joka on Suomessa ilman huoltajaa tai muuta laillista edustajaa, määrätään edustaja viivytyksettä. 
Edustaja käyttää huoltajalle kuuluvaa puhevaltaa alaikäisen henkilöä ja varallisuutta koskevissa asioissa sekä hoitaa alaikäisen varallisuutta siten kuin oikeudenkäymiskaaren (1734/4) 12 luvun 1 ja 2 §:ssä, hallintolain (434/2003) 14 §:ssä, hallintolainkäyttölain (586/1996) 17 §:ssä ja 18 §:n 3 momentissa sekä holhoustoimesta annetussa laissa (442/1999) säädetään. Edustajan tehtäviin ei kuulu alaikäisen päivittäinen hoito, kasvatus tai muu huolenpito.

33 §
Edustajan kelpoisuus
Edustajaksi määrätään tehtävään sopiva täysivaltainen henkilö, joka antaa siihen suostumuksensa ja joka kykenee hoitamaan tehtävänsä moitteettomasti. Käräjäoikeuden on tarkistettava kyseisen henkilön tiedot rikosrekisteristä ennen edustajaksi määräämistä siten kuin laissa lasten kanssa työskentelevien rikostaustan selvittämisestä (504/2002) säädetään. 

34 §
Edustajan määrääminen ja vapauttaminen tehtävästään
Käräjäoikeus päättää edustajan määräämisestä ja hänen vapauttamisesta tehtävästään. Hakemuksen edustajan määräämisestä tekee vastaanottokeskus, jonka asukkaaksi alaikäinen on rekisteröity. Ennen hakemuksen tekemistä alaikäistä on kuultava 5 §:n 2 momentissa säädetyllä tavalla.
Jos edustajan määräämisen jälkeen ilmenee, että alaikäisellä on Suomessa huoltaja, edustaja on vapautettava tehtävästään, jollei vapauttaminen ole lapsen edun vastaista. Edustaja voidaan vapauttaa tehtävästään, jos hän sitä pyytää tai on sairauden tai muun syyn vuoksi estynyt tai kykenemätön hoitamaan tehtäväänsä taikka jos siihen on muu erityinen syy. Edustajan tehtävästä vapauttamista koskevan hakemuksen voi tehdä edustaja ja 15 vuotta täyttänyt alaikäinen itse, vastaanottokeskus, jonka asukkaaksi alaikäinen on rekisteröity tai alaikäisen huoltaja tai muu laillinen edustaja.
Edustajan määräämistä tai tehtävästään vapauttamista koskevaa päätöstä on noudatettava, vaikka päätös ei ole saanut lainvoimaa.
Käräjäoikeuden tekemään päätökseen saa hakea muutosta valittamalla hovioikeuteen siten kuin oikeudenkäymiskaaressa säädetään.

35 §
Edustajan tehtävän lakkaaminen
Edustajan tehtävä lakkaa, kun:
1) edustettava tulee täysi-ikäiseksi;
2) edustettava muuttaa pysyvästi pois Suomesta; tai
3) edustettavalle määrätään Suomessa huoltaja tai muu laillinen edustaja.
Edustajan velvollisuudesta tehdä tili tehtävänsä päättyessä on voimassa, mitä holhoustoimesta annetussa laissa säädetään.

36 §
Ilmoitusvelvollisuus

Käräjäoikeuden on ilmoitettava Maahanmuuttovirastolle kansainvälistä suojelua hakevan, tilapäistä suojelua saavan ja ihmiskaupan uhriksi joutuneen alaikäisen edustajan määräämistä tai vapauttamista koskevista päätöksistä.
Jos alaikäisellä on edustajan hoidettavana olevaa omaisuutta holhoustoimesta annetun lain 66 §:ssä säädetyllä tavalla, käräjäoikeuden on ilmoitettava holhousviranomaiselle edustajan määräämisestä tehtäväänsä edustajan tehtävän merkitsemiseksi holhousasioiden rekisteriin.

5 luku
Henkilörekisterit

6 luku
Oikeusturva

x §
Valitus

Tässä laissa tarkoitettuun päätökseen saa hakea muutosta valittamalla hallinto-oikeuteen siten kuin hallintolainkäyttölaissa säädetään.
Valituskirjelmän voi toimittaa myös vastaanottokeskuksen johtajalle, jonka on toimitettava kirjelmä oman lausuntonsa ohella viipymättä hallinto-oikeudelle.
Tässä laissa tarkoitettuun hallinto-oikeuden päätökseen saa hakea muutosta valittamalla korkeimpaan hallinto-oikeuteen, jos korkein hallinto-oikeus myöntää valitusluvan, siten kuin hallintolainkäyttölaissa säädetään.

y §
Vastaanottopalvelusta perittävää maksua koskeva muutoksenhaku
Maksuvelvollinen, joka katsoo, että maksun määräämisessä on tapahtunut virhe, voi vaatia siihen oikaisua maksun määränneeltä vastaanottokeskuksen johtajalta kuuden kuukauden kuluessa maksun määräämisestä. Oikaisuvaatimuksesta annettuun päätökseen saa hakea muutosta valittamalla hallinto-oikeuteen siten kuin hallintolainkäyttölaissa säädetään. Hallinto-oikeuden päätökseen ei saa hakea muutosta valittamalla.

z §
Valituskielto
Vastaanottokeskuksen 14 §:n 1 momentin ja 15 §:n 1 momentin nojalla tekemään päätökseen, joka koskee majoittamista tai vastaanottokeskuksesta toiseen siirtämistä, ei saa hakea muutosta valittamalla.

7 luku
Voimaatulo- ja siirtymäsäännökset

§
Voimaantulo

Tämä laki tulee voimaan x päivänä xkuuta 2011.

Tällä lailla kumotaan 1 päivänä toukokuuta 1999 annettu laki maahanmuuttajien kotouttamisesta ja turvapaikanhakijoiden vastaanotosta (493/1999) siihen myöhemmin tehtyine muutoksineen. (Vain toiseen lakiin)

§
Siirtymäsäännös