6.8.2010

Sisäasiainministeriölle
Lausuntopyyntö SM077:00/2009

Lastensuojelun Keskusliiton lausunto 

HALLITUKSEN ESITYS LAIKSI KANSAINVÄLISTÄ SUOJELUA
HAKEVAN VASTAANOTOSTA

Lastensuojelun Keskusliitto on tuonut aiemmissa kannoissaan esille, että ilman huoltajaa tulleiden turvapaikanhakijalasten vastaanottoon tulisi saada enemmän lastensuojelun näkemystä, esimerkiksi Ruotsin ja Norjan tapaan. Myös lapsiasiavaltuutettu on ottanut kantaa asiaan ja painottanut lastensuojelun asiantuntemuksen lisäämistä lasten vastaanotossa. Vähemmistövaltuutetun toimistossa laadittu lapsen edun toteutumista tarkastellut selvitys esittää monia kehittämiskohteita erityisesti ilman huoltajaa tulleiden, mutta myös perheiden kanssa tulleiden lasten kohtelussa. Keskusliitto kannattaa ehdotuksia ja on pyrkinyt pitämään keskustelua näistä asioista yllä. Vastaanottolakia laadittaessa onkin ollut esillä ajatus, että ilman huoltajaa tulleiden lasten vastaanotto voitaisiin siirtää jossain määrin tai jopa kokonaan lastensuojelun vastuulle.  Asetetussa aikataulussa ei kuitenkaan ole mahdollista laatia tarvittavia muutoksia ja sovittaa vastaanottolakia yhteen muun lainsäädännön, kuten lastensuojelulain kanssa. Keskusliitto toivoo, että asiaa ryhdytään valmistelemaan sisäasiainministeriön ja sosiaali- ja terveysministeriön yhteistyönä.  
Keskusliitto on huolissaan erityisesti siitä, että suhtautuminen nuoriin turvapaikanhakijoihin on kiristynyt. Lapsen oikeuksien sopimuksen 1 artiklan mukainen lapsen määritelmä on yksiselitteinen, ja on syrjivää laskea kohtelun tasoa ilman huoltajaa tulleiden 16–17-vuotiaiden turvapaikanhakijoiden palveluissa. Nuorten kohtelu turvapaikanhakijoina on toki nuorempia lapsia kireämpää monessa muussakin maassa. Keskusliitto kuitenkin toivoo, ettei Suomessa lähdettäisi kopioimaan muiden maiden huonoja käytäntöjä. 
Edellä esitettyä silmälläpitäen keskusliitto esittää ohessa kommenttejaan käsillä olevan hallituksen esityksen joihinkin lapsia koskeviin pykäliin. 

5 § Lain soveltaminen alaikäisiin 
Esitys on kirjoitettu lastensuojelulakia silmällä pitäen liittyen lapsen kuulemiseen. 5 § ei kuitenkaan ole yhteneväinen lastensuojelulain kanssa sikäli, että lastensuojelulain mukaan 12 vuotta täyttäneelle lapselle on varattava tilaisuus tulla kuulluksi poikkeuksetta. Lastensuojeluasiassa lapsi on luonnollisesti nimenomaan asianomistaja, eikä ehkä ole kaikilta osin rinnastettavissa tilanteeseen, jossa lapsi esimerkiksi hakee yhdessä perheensä kanssa kansainvälistä suojelua. Siitä huolimatta keskusliitto katsoo, että käsillä olevan ehdotuksen 5 § maininta poikkeuksesta, jossa kuuleminen olisi ilmeisen tarpeetonta, jättää liiaksi tilaa tulkinnoille. Riittää, että perusteluosassa selitetään tarkemmin asiaa. Perusteluosassa oleva esimerkki tarpeettomasta kuulemisesta tosin ei ole lastensuojelulain perustelujen kanssa linjassa; miten voidaan katsoa, ettei lapsen etu ole ristiriidassa huoltajan edun kanssa, jos lapsen näkemyksiä ei ole selvitetty? Lastensuojelulain muotoilu ”on varattava tilaisuus tulla kuulluksi” on parempi kuin käsillä olevan ehdotuksen ”on kuultava”. Ensin mainittu kattaa paremmin ne tilanteet, joissa lapsi voi itse olla kertomatta näkemyksiään tai joissa muuten voidaan arvioida lapsen mielipiteen tivaamisen olevan hänelle vahingollista. Sen sijaan lapsen mielipide tulee selvittää aina iästä riippumatta ja ottaa huomioon hänen kehitystasoaan vastaavasti – poikkeuksena ainoastaan tilanne, jossa selvittäminen voisi vaarantaa lapsen terveyttä ja kehitystä, aivan kuten perusteluissa mainitaan. Mitä vanhemmasta lapsesta on kysymys, sitä suurempi merkitys on annettava lapsen itsemääräämisoikeuden toteutumiselle. Jotta lapsi voi muodostaa oman käsityksensä asiasta, hänelle on annettava riittävästi tietoa asiasta hänen ikäänsä ja kehitystasoaan vastaavalla tavalla sekä ottaen huomioon myös hänen etninen taustansa ja äidinkielensä. 
Pykälän 2 mom. viimeinen lause on jossain määrin epäselvä, kun kuuleminen ja näkemysten huomioiminen on kirjattu samaan lauseeseen. Keskusliitto ehdottaa 5 § 2 mom. muotoiluksi esim. seuraavaa: ”Lapsen mielipide tulee selvittää ja ottaa huomioon hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti. 12 vuotta täyttäneelle lapselle on varattava tilaisuus tulla kuulluksi häntä itseään koskevassa asiassa. Myös nuorempaa lasta voidaan kuulla, jos tämä on perusteltua ja mahdollista lapsen kypsyyteen nähden.” 

16 § Ilman huoltajaa olevan alaikäisen majoitus 

Alussa mainittu palvelutason laskeminen nuorten hakijoiden kohdalla näkyy esimerkiksi siinä, että EU:n vastaanottodirektiivi sallii 16–17 -vuotiaiden majoittamisen aikuisten yksiköihin. Tämä on valitettavaa, mutta direktiivit kuitenkin määrittelevät vain minimitason, joihin kaikkien jäsenmaiden maiden erilaisista olosuhteista riippumatta tulisi yltää. Minimistandardien ylittäminen on varsin perusteltua Suomen kohdalla. 

Keskusliitto suhtautuu kielteisesti siihen, ettei 16 vuotta täyttäneiden turvapaikanhakijanuorten sijoittamisessa sovellettaisi lastensuojelulakia. On sinänsä hyvä, että 16 vuotta täyttäneille tarkoitetusta tuetusta asumisesta nyt säädetään. 16 § 2 momentin muotoilu ”voidaan majoittaa… jos se on hänen kehitystään ja hyvinvointiaan ajatellen perusteltua.” on erinomainen. Nuorten enimmäismäärä on kuitenkin liian suuri – 40 nuorta käsittävässä yksikössä ei voida uskottavasti tarjota yksilöllistä tukea. Henkilöstömitoitus on oleellisesti pienempi kuin ryhmäkodeissa. 

Esityksestä jää hieman epäselvä kuva siitä, tarkoitetaanko tuetulla asumisella ryhmäkotien yhteydessä tapahtuvaa itsenäistä, tuettua asumista vai ns. kansanopistomallia vai haetaanko uudenlaista muotoa. Kansanopistomalli kehittyi tilanteessa, jossa alaikäisten hakijamäärät kasvoivat rajusti. Sen jatkaminen pelkästään kustannussyistä ei ole perusteltua; lähtökohtana tulee olla lapsen oikeuksien kunnioittaminen. Hyvin toteutettuna tuettu asuminen voi kuitenkin olla oikea ratkaisu nuorelle. Kokeiluna toteutettu kansanopistomalli antoi viitteitä siitä, että malli voi parhaimmillaan olla nuoria motivoiva ja kotoutumista edistävä. Olipa kyse kansanopistoissa tapahtuvasta sisäoppilaitostyyppisestä, opiskeluun keskittyvästä taikka enemmän lastensuojelun tukimuotoihin verrattavasta toiminnasta, olennaista on, ettei kyse ole yksinomaan majoituksesta. Nuoret tarvitsevat tukipalveluita yhtä lailla kuin nuoremmat hakijat. 16 vuotta täyttäneellä voi olla erittäin vaikeita traumatisoivia kokemuksia taustallaan, jolloin hän tarvitsee riittävästi palveluja ja aikuisen tukea. Itsenäinen asuminen ei sovi kaikille nuorille. On huomattava, että nuoren traumatisoituminen voi tulla esille viiveellä. Jos yksikössä ei ole riittävästi aikuisia, oireet eivät tule ehkä esille. 

Keskusliitto pitää myös tärkeänä, että nuorten tultua täysi-ikäisiksi heitä ei siirrettäisi rutiininomaisesti aikuisten yksiköihin. On perusteltua siirtää selvästi täysi-ikäiset aikuisten yksikköön, mutta jos lapsen iästä on ollut epäselvyyttä, saatetaan syyllistyä lapsen oikeuksien loukkaukseen. Jos alaikäinen on virheellisesti merkitty toisessa EU-maassa täysi-ikäiseksi, tulisi hänen tapauksessaan ottaa huomioon yksilölliset tarpeet ja tilanteet. On suurempi haitta, että oikeasti alaikäisiä sijoitetaan aikuisten keskuuteen, kuin että joitain täysi-ikäisiä asuu nuorille tarkoitetuissa yksiköissä. Joidenkin nuorten tilanne voi myös olla sellainen, etteivät he ole riittävän valmiita siirtymään aikuisten yksikköön täytettyään 18 vuotta. Lyhytaikainen asuminen esimerkiksi tukiasuntolassa ei riitä antamaan valmiuksia itsenäiseen selviämiseen. 

17 § Yksityismajoitus 

Lastensuojelussa on voimakkaasti havahduttu perhehoidon kehittämiseen ja suosimiseen, etenkin pienten lasten sijoituksissa. Olisi luonnollista, että myös turvapaikanhakijalasten kohdalla perhesijoitusten lisääminen olisi tavoitteena. Yksityismajoitusta ryhdyttiin käyttämään jossain vaiheessa varovaisemmin perustelluista syistä, mutta ryhmäkoteihin sijoittamisesta tuli jostain syystä lähes automaattista. Etenkin pienten lasten kohdalla perhesijoitus on lapsen kannalta yleensä parempi vaihtoehto.  Perhesijoitukset tulisi kuitenkin rinnastaa lastensuojelun perhehoitoon. Tämä tarkoittaisi panostusta siihen, miten perhe valitaan, perheen valmentamista ja myös korvausten maksamista perheelle. Vastaanottolakiin ei liene tässä vaiheessa mahdollista kirjata yksityiskohtaisia linjauksia perhehoidon kehittämisestä, mutta asia voidaan huomioida korostamalla kunnan sosiaalitoimen vastuuta näissä sijoituksissa. Täten 17 § 2 momenttia tulee muuttaa siten, että prosessiin sidotaan vahvemmin mukaan myös kunnan sosiaalityöntekijä, pelkkä ilmoitusvelvollisuus sosiaalitoimelle ei riitä. 

36 § Edustajan kelpoisuus 

Lastensuojelun Keskusliitto esittää, että edustajan kelpoisuusehtoja tarkennetaan vastaamaan tehtävän vaativuutta. Olisi perusteltua vaatia, että edustajalla olisi vankkaa kokemusta lasten parissa työskentelystä ja riittävä perehtyneisyys tehtävään. Tilanne, jossa kuka tahansa voi toimia edustajana, on kohtuuton lasten yhdenvertaisuuden ja lapsen edun ajamisen kannalta. On olennaisen tärkeätä, että edustaja saa tehtävään perehdyttävän koulutuksen ennen kuin voi aloittaa edustajana. 

36 § perusteluissa todetaan, että edustajalla olisi hyvä olla tietämystä maahanmuuttajista, erityisesti kansainvälisestä suojelusta, ihmiskaupasta, lupamenettelystä jne. Tällainen tietämys on kuitenkin välttämätöntä edustajan tehtävän hoitamiselle, ja edustaja tulee sitouttaa hyödyntämään tarjolla olevaa koulutusta. Asia tulee todeta vahvemmin, myös itse lakitekstissä. Ongelmana tosin on, ettei järjestelmällistä koulutusta tehtävään ole, mutta käytännössä tarjolla on ollut joka vuosi jonkin tahon järjestämiä koulutustilaisuuksia. Jos koulutus asetetaan edellytykseksi edustajana toimimiselle, lisäisi tämä järjestelmällisen koulutuksen järjestämistarvetta; esimerkiksi Maahanmuuttoviraston ja jonkin koulutusta järjestävän tahon yhteistyönä. Vastaanottokeskukset luonnollisesti joutuvat perehdyttämään edustajia, mutta keskukset eivät ole paras mahdollinen, eivätkä voi olla ainoa perehdytystä tarjoava taho. 

Keskusliitto suhtautuu epäilevästi perusteluissa esille nostettuun ajatukseen siitä, että edustajan vaativaa tehtävää hoitamaan asetettaisiin virkaholhooja. Muissa EU-maista käynnissä olevat kehittämishankkeet tukevat näkemystä, että edustajan tehtävä on erityisosaamista vaativa ja edustajan roolia tulisi vahvistaa entisestään.  Sen sijaan on erinomaista, että esityksessä otetaan huomioon lasten kanssa työskentelevien rikostaustan selvittämisestä annettu laki; on tärkeää, että tehtävään määräämisen edellytykseksi asetetaan rikosrekisteriotteen toimittaminen käräjäoikeudelle (36 § 2 mom). 

37 § Edustajan tehtävät (ja 15 § Majoitus vastaanottokeskuksessa) 

Edustajan keskeinen tehtävä – samalla käytännössä hankalasti toteutunut asia – on ollut lapsen asumisesta määrääminen. Esityksessä ehdotetaan tämä poistettavaksi kokonaan edustajan tehtävistä.  On ymmärrettävää, että neuvoteltaessa vapaana olevien paikkojen täyttämisestä ei pystytä aina tarjoamaan jokaiselle lapselle yksilöllisesti parasta vaihtoehtoa, kun hakijamäärien vaihtelu aiheuttaa väistämättä ajoittain lasten sijoittamiseen liittyviä ongelmia. Tästä huolimatta tulee pyrkiä huomioimaan lapsen yksilölliset tarpeet ja mielipide, joten edustajalle pitää jättää riittävästi vaikutusmahdollisuuksia tilanteessa. Lapsen edustaja on ehkä sittenkin sopivampi näkemään lapsen yksilölliset tarpeet kuin vastaanottokoneiston kokonaisuuden osana toimiva vastaanottokeskuksen työntekijä. Keskusliitto esittää, että 15 § 2 mom. tarkennetaan siten, että ilman huoltajaa tulleen lapsen kohdalla vastaanottokeskus ja edustaja yhdessä tekevät päätöksen, sekä lisätään maininta myös 37 §:ään. 

Perusteluissa mainitaan lopuksi, että lasten yhdenvertaisuuden nimissä edustajan tehtävää olisi hyvä rajata ja otetaan esimerkkinä se, että jotkut edustajat saattavat rinnastaa tehtävän liiaksi tukihenkilö- tai ystävätoimintaan. Lasten yhdenvertaisuus on todella koetuksella, mutta siihen vaikuttavat yhtä lailla se, että toiset edustajat tekevät pikemminkin liian vähän kuin liian paljon lasten hyväksi. Kun tehtävät on määritelty löyhästi, ei ole kriteerejä, joihin verrata ja joita edellyttää. Yhdenvertaisuuden kannalta olennaisia ovat myös vastaanottokeskusten ja paikkakuntakohtaiset erot toimintakulttuureissa – edustajat toimivat niissä raameissa, jotka vastaanotossa toimivat eri viranomaiset asettavat. Tämän vuoksi edustajan riippumattomuus sekä riittävät tiedot ja taidot tehtävän hoitamiseksi olisi turvattava yhtenäisellä ja laadukkaalla perehdytyksellä. 

37 § Edustajan vapauttaminen tehtävistään 

Esityksessä otetaan esille tilanne, jossa saatetaan tarvita edustajan vapauttamista tehtävästään sen vuoksi, että on tarve suojella lasta. On tärkeää, että tehtävään valitut henkilöt toimivat lapsen parhaaksi, ja tehtävään todella sopimattomat karsiutuvat pois. Toinen puoli asiassa on edustajan riippumattomuus suhteessa vastaanottojärjestelmään. Se asettuu kyseenalaiseksi, jos edustaja on kokematon, ja vailla riittäviä valmiuksia tehtäväänsä. Vastaanottokeskuksella on käytännössä mahdollisuus valita toimintakulttuuriinsa sopivat henkilöt edustajiksi. Vastaanottokeskus voi myös hyvin helposti esittää käräjäoikeudelle sellaisen edustajan vapauttamista tehtävästään, jonka kanssa työntekijöillä on tullut ristiriitaisia näkemyksiä lapsen edusta tai lapsen asioiden hoidosta. Edustajan riippumattomuutta hoitaa tehtäväänsä lapsen edun valvojana voi horjuttaa pelkästään tieto siitä, että tietyssä vastaanottokeskuksessa on aiemmin toimittu edellä mainitulla tavalla. Tilanteissa voisi olla avuksi, että 37 § 1. tai 2. momenttiin lisättäisiin termi ”painava” tai ”perusteltu” syy, jotta vapauttamista koskevaa hakemusta ei voida tehdä liian kevyin perustein pelkästään toteamalla, että edustaja ei sovi tehtäväänsä. 

39 § Edustajan tehtävän lakkaaminen 

Edustajan tehtävän lakkaaminen automaattisesti hakijan täysi-ikäisyyteen on osoittautunut ongelmalliseksi niissä tapauksissa, joissa hakijan iästä on ollut epäselvyyttä ja tehdään esimerkiksi lääketieteellinen iänmääritys. Keskusliiton saamien tietojen mukaan usein on katsottu, että edustajan tehtävä ei lakkaa automaattisesti näissä tapauksissa, vaan että edustajan täytyy jättää siitä hakemus käräjäoikeudelle. Perusteena on mm. se, että iänmääritys ei anna tarkkaa tietoa iästä vaan on vain arvio ja joskus kiistanalainen. Poliisin merkintä syntymäajasta on aina tietyssä mielessä mielivaltainen: kun jotain täytyy merkitä, merkitään esim. se päivä, jolloin ikätesti on tehty. Nuoren kannalta päivämäärämerkinnällä voi olla kauaskantoisia seurauksia; vaikka hänen syntymävuotensa olisikin merkitty viranomaistietoihin oikein, päivämäärän vuoksi häntä saatetaan käsitellä täysi-ikäisenä esim. 10 kuukautta liian aikaisin. 

Dublin-tapauksissa iän merkitys korostuu erityisesti, kun täysi-ikäisiä palautetaan toiseen EU-maahan – myös Kreikkaan, jonne alaikäisiä ei katsota voitavan palauttaa huonojen vastaanotto-olosuhteiden vuoksi. On tapauksia, joissa muiden maiden viranomaiset ovat merkinneet erittäin heikoilla perusteilla lapsen täysi-ikäiseksi. Olemassa olevan lainsäädännön mukaan lapsi ei voi vaatia itselleen iänmääritystä. Iänmäärityksestä säädetään ulkomaalaislaissa, mutta vastaanottolaki voisi auttaa nuoria kohtuuttomissa tilanteissa tältä osin. Olisi hyvä, että vähintään perusteluissa otettaisiin huomioon tämä ongelma ja vahvistettaisiin käytäntöä, että epäselvissä tapauksissa lapsen edustaminen ei lakkaisi ainakaan automaattisesti vaan käräjäoikeuden päätöksellä.