Olli Mäenpää
30.8.2005

Oikeusministeriölle

Oikeusministeriö on 22.6.2003 pyytänyt minulta lausuntoa Oikeudenkäynnin julkisuus hallintotuomioistuimissa –työryhmän mietinnöstä (Oikeusministeriö. Työryhmämämietintö 2005:6).  Esitän lausuntonani kunnioittavasti seuraavan.

Työryhmän peruslähtökohdat

Oikeudenkäynnin julkisuus hallintotuomioistuimissa

Oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin kuuluu sekä perustuslain 21 §:n 2 momentin että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6(1) artiklan mukaan julkinen käsittely. Perustuslain 21 §:n 2 momentin mukaan käsittelyn julkisuus kuuluu oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin takeisiin, joista säädetään laissa. Muun muassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Riepan-tuomiosta (2002) käy ilmi, että tuomioistuinkäsittelyyn kohdistuvalla yleisöjulkisuudella on keskeinen tehtävä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteuttamisessa myös ihmisoikeussopimuksen 6(1) artiklan kannalta. Oikeudenkäynnin yleisöjulkisuutta on korostettu useassa muussakin ihmisoikeustuomioistuimen päätöksessä.  

Päätösten lisäksi myös oikeudenkäynnin eri vaiheiden yleisöjulkisuus on tärkeää, sillä “justice must not only be done: it must also be seen done”.  Tämä vaatimus ei rajoitu vain yleisiin tuomioistuimiin, vaan se edellyttää avoimuuden lisäämistä myös hallintotuomioistuimissa. Työryhmän ehdotukset voivatkin oikein sovellettuna johtaa oikeudenkäynnin julkisuutta kohentavaan ja laajentavaan suuntaan hallintotuomioistuimissa. Lakiehdotus ei tosin sellaisenaan lisää suullisia käsittelyjä, joissa julkinen oikeudenkäynti voi toteutua, mutta siinä on pyritty korostamaan julkisuuden merkitystä hallintotuomioistuimen toiminnassa.   

On selvää, että myös hallintolainkäytön julkisuutta sääntelevän lainsäädännön pitäisi varmistaa, että käsittelyn ja asiakirjojen julkisuus toteutuu oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin ja julkisuusperiaatteen edellyttämällä tavalla.  Tässä sääntelyssä on paikallaan ottaa huomioon, että hallintolainkäyttö on nykyään käytännössä suurimmaksi osaksi kirjallista ja että hallintolainkäytössä käsitellään runsaasti myös salassapidettäviä asiakirjoja. Oikeudenkäyntiin hallintotuomioistuimissa kohdistuu silti yleistä kiinnostusta ja legitiimejä tiedonsaantitarpeita. Hallinnon salassapitotarpeet eivät näin ollen voi automaattisesti muodostua oikeudenkäynnin julkisuuden rajoituksiksi.

Hallintolainkäytössä ratkaistavien asioiden painoarvo, yhteiskunnallinen merkitys ja taloudelliset vaikutukset ovat nykyään usein huomattavan suuret.  Tämä koskee esimerkiksi kilpailu-, elinkeino-, kaavoitus-, rakennus- ja ympäristöasioita sekä keskeistä osaa EU-oikeuden toimeenpanosta. Myös perus- ja ihmisoikeuksien toteuttamisen valvonnassa hallintotuomioistuimilla on keskeinen rooli. Varsinkin tämänluonteisissa yhteiskunnallisesti erittäin merkittävissä asioissa on tärkeää, että tuomiovaltaa hallintotuomioistuimissa käytetään avoimesti. 

Oikeudenkäynnin avoimuutta toteutettaessa on toisaalta otettava huomioon myös perustellut salassapitointressit, joilla suojataan muun muassa yksityisyyttä esimerkiksi sosiaali- ja terveysasioissa.  Hallintolainkäyttöä koskevassa sääntelyssä etenkin yksityisyyden ja liikesalaisuuksien suoja on siis sovitettava yhteen oikeudenkäynnin julkisuuden vaatimusten kanssa.  Huomioon on siten otettava sekä salassapitointressit että tuomioistuinmenettelyn julkisuus osana oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä.  On esimerkiksi ilmeistä, että yksityisen ihmisen sosiaalietuutta tai terveydenhoitoa koskevassa yksittäisessä asiassa yleisöjulkisuuteen ei ole tarvetta.  Yhteiskunnallisesti merkittävässä asiassa yleisöjulkisuuden turvaamiselle on sen sijaan vankkoja perusteita.  Työryhmän ehdotukset mahdollistavat tällaisen intressipunninnan, jossa oikeudenkäynnin julkisuus, lakisääteiset ja legitiimit salassapitointressit sekä oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuuden vaatimukset voidaan asianmukaisesti sovittaa yhteen.

Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimukset

Työryhmä on päätynyt eräällä tavalla kaksijakoiseen sääntelymalliin julkisen ja oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi.  Lähtökohtana on, että erityisesti suullisen käsittelyn julkisuutta ja asianosaisjulkisuutta voidaan hallintotuomioistuimissa edelleen rajoittaa suhteellisen laajasti.  Julkisuusrajoituksia ei lakiehdotuksen mukaan saa kuitenkaan soveltaa niin, että oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutuminen vaarantuisi.  Tällainen sääntelymalli mahdollistaa sen, että hallintotuomioistuin pystyy yksittäisessä oikeudenkäynnissä ottamaan huomioon sekä hallintotoiminnassa sovellettavat salassapitosäännökset että yleisö- ja asianosaisjulkisuutta korostavat oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimukset, jotka voivat olla myös ristiriidassa keskenään.  

Sääntelymalli toimii kirjoitetun lain tasolla hyvin, koska siinä irrotetaan toisistaan hallintotoiminnan salassapitosääntely ja oikeudenkäynnin lähtökohtana oleva julkisuusperiaate siten, että julkisuuslaki ei enää nykyiseen tapaan automaattisesti ja mekaanisesti määrittele rajoittavasti oikeudenkäynnin julkisuutta hallintotuomioistuimessa. Tämän vuoksi ehdotettua perusratkaisua voidaan pitää myös perustuslain 21 §:n 1 ja 2 momentin vaatimukset täyttävänä.  Sääntelymalli sopeutuu vastaavasta syystä myös ihmisoikeussopimuksen 6(1) artiklan vaatimuksiin.

Ongelmana voidaan kuitenkin pitää hallintotuomioistuimelle ehdotuksen kuudessa eri säännöksessä sälytettyä laajaa harkintavaltaa ja – ehkä vielä enemmän – harkintavelvollisuutta, joka kohdistuu oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuuden toteuttamiseen ja varmistamiseen oikeudenkäynnin julkisuussäännöksiä sovellettaessa.  Hallintotuomioistuimen tulisi nimittäin viime kädessä vastata siitä, että yksittäisessä oikeudenkäynnissä sovitetaan asianmukaisesti yhteen sekä hallintoa koskevat salassapitosäännökset että tuomioistuinmenettelyssä ratkaisevan tärkeät oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimukset.  Todennäköisesti ongelma ei ole ylipääsemätön, sillä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteuttaminen kuuluu joka tapauksessa hallintotuomioistuimen perustehtäviin. Mainittujen kuuden säännöksen asianmukainen soveltaminen edellyttää kuitenkin käytännössä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin peruskriteerien merkityksen selventämistä hallintotuomioistuinten toiminnassa.  Tämä edellyttänee myös hallintolainkäyttölain uudistamista siten, että oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin peruskriteerit määritellään laissa nykyistä selkeämmin ja yksityiskohtaisemmin.

Hallintotoiminnan ja oikeudenkäynnin peruserot

Hallintolainkäyttö on tuomiovallan käyttöä ja korostetusti oikeusturvan toteuttamista.  Hallintolainkäytössä on lisäksi olennaista oikeuden-mukaisen oikeudenkäynnin toteuttaminen. Nämä funktionaaliset ja menettelylliset piirteet erottavat hallintolainkäytön toimeenpanosta huolehtivien hallintoviranomaisten tehtävistä. Hallintoviranomaisen asiakirjan siirtyminen muutoksenhaun johdosta hallintotuomioistuimeen ei näin ollen välttämättä merkitse tai edellytä, että siihen edelleen tuomioistuimessa sovelletaan kaavamaisesti samoja julkisuussäännöksiä kuin hallintoviranomaisessa. Myös tältä kannalta on perusteltua, että työryhmän ehdotuksessa korostetaan oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimusten huomioon ottamista hallintotuomioistuimen julkisuussääntelyn toteuttamisessa.

Merkittävänä erona hallintotoiminnan ja oikeudenkäynnin välillä on myös se, että julkisuusintressi on oikeudenkäynnissä vieläkin vahvempi kuin hallintoviranomaisten toiminnassa yleensä (ks. tältä osin myös Perustuslakivaliokunnan lausunto 43/1998 vp). Julkisuuslaki toimii hallintoviranomaisten toiminnassa julkisuusperiaatetta tukevasti ja edistävästi muun muassa siksi, että lain soveltaminen edellyttää julkisuuden maksimointiperiaatteen toteuttamista, mihin julkisuuslain 17 § erityisesti viittaa.  Hallintotuomioistuimissa julkisuuslain automaattinen soveltaminen oikeudenkäyntiin ei kuitenkaan ilmeisesti toimisi samalla tavoin, vaan sen salassapitoperusteiden kaavamainen soveltaminen hallintotuomioistuimissa voisi päinvastoin johtaa salassapidon maksimointiin oikeudenkäynnissä. Tämä olisi puolestaan ristiriidassa sekä julkisuusperiaatteen että oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuuden kanssa.

Koska hallintotuomioistuimet käsittelevät hallintopäätöksiin kohdistuvia muutoksenhakuja, ne ovat ja niiden tulee edelleen olla hallintokoneistosta riippumattomia elimiä myös menettelylliseltä kannalta.  Sama lähtökohta soveltuu periaatteessa myös julkisuussääntelyyn: hallintoviranomaisia koskevat julkisuussäännökset voivat monelta osin tulla sovellettavaksi hallintotuomioistuimissa, mutta hallintolainkäytön funktionaaliset ja menettelylliset erityispiirteet on lisäksi otettava hallintolainkäytön julkisuussääntelyssä huomioon.  Työryhmän ehdottamissa säännöksissä nämä näkökohdat on otettu tyydyttävästi huomioon, vaikka sen perusteluissa paikoitellen ylikorostetaan yksinomaan salassapitosäännösten velvoittavuutta hallintotuomioistuimissa.  

Tuomioistuinten julkisuussääntelyn eriyttäminen

Sekä hallintotuomioistuimet että yleiset tuomioistuimet käyttävät tuomiovaltaa, mikä sinänsä puoltaisi yhtenäisen oikeudenkäynnin julkisuutta sääntelevän lain säätämistä.  Ratkaiseva kysymys ei kuitenkaan ole, säädetäänkö hallintolainkäyttöä koskeva erillinen julkisuuslaki vai ei, vaan se, miten ja millä perusteella hallintolainkäytön julkisuus määräytyy.  Hallintolainkäyttölakia koskeva erillislaki on mahdollinen, kun siinä otetaan asianmukaisesti huomioon avoimuus ja julkisuus tuomiovallan käytössä sekä hallintoprosessin erityispiirteet. Tältä osin työryhmän säännösehdotuksia voidaan pitää lähtökohdiltaan asianmukaisina ja riittävän selkeinä.  Olisi kuitenkin toivottavaa, että myös säännösten perusteluissa oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin sisältyvä julkisuusperiaate tulisi selkeämmin esiin.

Vertailtaessa oikeudenkäynnin julkisuutta yleisissä tuomioistuimissa koskevaa lakia ja lakiehdotusta oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa huomio kiinnittyy muun muassa siihen, että edellinen lakiehdotus on eräitä osin selkeämpi. Tämä koskee esimerkiksi keskeisiä määritelmiä.  Samoja asioita koskevien säännösten välillä on myös tarpeettomia eroja, joita on vaikea pitää perusteltuna.  Näiltä osin lakien parempi synkronisointi olisi paikallaan toteuttaa jatkovalmistelussa.

Työryhmän säännösehdotukset

1 § Julkisuusperiaate

Julkisuusperiaate merkitsee lähtökohtaa, jonka mukaan asiakirja tai toiminta on yleensä julkista, jollei julkisuutta ole erikseen erityisin perustein ja välttämättömistä syistä rajoitettu.  Ehdotetun pykälän ensimmäinen virke näyttää poikkeavan tästä periaatteesta, koska sen mukaan oikeudenkäynti hallintotuomioistuimissa ei lähtökohtaisesti olisi julkinen.  Sen sijaan oikeudenkäynnin julkisuusperiaate on ilmaistu niin, että jokaisella on oikeus olla läsnä oikeudenkäynnissä, jos se on julkinen.  Oikeudenkäynnin julkisuutta voitaisiin 2. virkkeen mukaan rajoittaa millä tahansa lakiin sisältyvällä perusteella, joskin virkkeen loppuosan mukaan tällaista rajoitussäännöstä tulisi soveltaa suppeasti.

Julkisuusperiaatetta koskeva säännös on epäilemättä aiheellinen lain alussa.  Koska laki sääntelee ensisijaisesti oikeudenkäynnin (oikeudenkäyntimenettelyn) julkisuutta ja asiakirjojen julkisuusperiaate määräytyisi pääasiassa perustuslain 12.2 §:n ja julkisuuslain mukaan, olisi perustellumpaa tässä yhteydessä keskittyä lähinnä oikeudenkäynnin julkisuusperiaatteen määrittelyyn. Säännös voisi olla esimerkiksi seuraavansuuntainen (suluissa olevat muotoilut ottavat tarkemmin huomioon sen tosiasian, että valtaosa hallintolainkäytöstä on kirjallista ja siksi vailla yleisöjulkisuutta):

Oikeudenkäynti (tai: suullinen käsittely) ja oikeudenkäyntiasiakirjat ovat julkisia, jollei niiden julkisuutta ole välttämättömän syyn vuoksi tässä tai muussa laissa erikseen rajoitettu. Jokaisella on oikeus olla läsnä julkisessa oikeudenkäynnissä (tai: käsittelyssä) ja saada tieto julkisesta oikeudenkäyntiasiakirjasta.

Sinänsä välttämätön säännös oikeudenkäynnin julkisuusrajoituksen soveltamisesta (… siltä osin kuin …välttämätöntä eikä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaaminen edellytä…) sopisi paremmin joko 7 §:ään tai toiseksi momentiksi 1 §:ään muistuttamaan julkisuusperiaatteen asianmukaisesta soveltamisesta yksittäisessä oikeudenkäynnissä ja hallintotuomioistuimen konkreettisessa päätöksenteossa.  Vastaavanlainen säännös oikeudenkäyntiasiakirjojen osalta sisältyy jo julkisuuslain 17 ja 10 §:ään.  

Tässä 1 §:n periaatesäännöksen yhteydessä voisi olla paikallaan muutenkin korostaa julkisuusmyönteistä lähtökohtaa esimerkiksi julkisuuslain 17 §:n lähtökohtien mukaisesti.  Tältä pohjalta olisi ehkä mahdollista muodostaa toinen momentti, jossa todetaan esimerkiksi, että tätä lakia sovellettaessa ei oikeudenkäynnin julkisuutta saa rajoittaa ilman asiallista ja laissa säädettyä perustetta eikä enempää kuin suojattavan edun vuoksi on välttämätöntä ottaen huomioon oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaaminen.

2 §  Soveltamisala

Pykälän 1. momentti on hieman harhaanjohtavan suppea, koska ehdotettua lakia sovellettaisiin myös oikeudenkäyntiasiakirjoihin, vaikka säädettävä laki nojautuukin tältä osin pitkälti julkisuuslakiin.  Asiakirjajulkisuuden ei voitane katsoa sisältyvän ”hallintolainkäyttöasian käsittelyyn”, ellei viimeksi mainitulle termille anneta kovin laajaa merkitystä.  Momenttiin olisi siten selvyyden vuoksi paikallaan lisätä maininta oikeudenkäyntiasiakirjoista, koska 3 luku sääntelee nimenomaan niiden julkisuutta. Se, että luvussa laajasti viitataan julkisuuslakiin, ei muuta asiaa.

Kun muutoksenhakulautakunnassa sovelletaan hallintolainkäyttölakia, ei ole mitään aiheellista syytä jättää niitä säädettävän lain ulkopuolelle.  Tällainen ratkaisu vaikuttaa ongelmallisen epäjohdonmukaiselta, kun säädettävän lain on tarkoitus koskea kaikkea hallintolainkäyttöä (viranomaislainkäyttöä lukuunottamatta).  

3 § Oikeudenkäyntiä koskevien tietojen julkisuus

Peruslähtökohtana säännöksessä on sovittaa yhteen yhtäältä oikeudenkäynnin julkisuuden edellyttämä yksilöivä tieto oikeudenkäynnistä ja sen osapuolista sekä toisaalta legitiimit, lakiin perustuvat salassapitointressit.  Ehdotettua säännöstä voidaan pitää riittävän tasapainoisena molempien näkökohtien kannalta. Erityisen tärkeä tältä kannalta on se rajoitus, että oikeudenkäynnin tunnistetietojen salassapito on yleensä mahdollista vain yksityisyyden ja henkilökohtaisen turvallisuuden suojaamiseksi.  Tosin voi olla jonkin verran tulkinnanvaraista, mitkä tiedot on säädetty salassapidettäviksi yksityisyyden suojaamiseksi tai turvallisuuden vuoksi, mutta perusteluissa olevaa selvennystä voitaneen pitää tältä osin riittävänä.  Myös tämän säännöksen soveltamisessa on otettava huomioon oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin sisältyvät perustavat tiedonsaantioikeudet, mitä säännöksessä olisi aiheellista korostaa, ellei lakiin sisällytetä yleistä säännöstä, jolla ohjataan oikeudenkäynnin julkisuutta rajoittavien säännösten tulkintaa ja soveltamista.

Verotustietojen osalta säännösehdotukseen ei sisälly sisällöllistä rajoitusta, vaan tunnistetietojen salassapito määräytyisi kokonaan verotustietojen julkisuudesta ja salassapidosta annetun lain mukaan.  Kyseinen laki perustuu varsin poikkeuksellisesti salassapitoperiaatteeseen eikä sen sopeutumista perustuslain 12.2 §:ssä säädettyyn julkisuusperiaatteeseen ole myöskään arvioitu perustuslakivaliokunnassa.  Tässä yhteydessä kyseisen lain arviointi ei kuitenkaan ole tarkoituksenmukaista.  Lisäksi tiettyä ja käytännössä välttämätöntä joustavuutta päätöksentekoon merkitsee myös verotustietojen julkisuuden osalta 4 §:ssä oleva viittaus julkisuuslain soveltamiseen.

5 § Oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuus

Oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuuden määräytyminen julkisuuslain mukaisesti on perusteltu lähtökohta, kun otetaan lisäksi huomioon, että oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuuden varmistaminen ja painava yleinen etu oikeuttaisivat antamaan tiedon myös salassapidettävästä oikeudenkäyntiasiakirjasta.  Ehdotukseen sisältyvä periaatteellisesti tärkeä ja itse asiassa välttämätön muutos on, että asiakirjojen julkisuus ei enää määräydy samalla tavalla hallinnossa ja hallintolainkäytössä, vaan hallintotuomioistuimen on otettava huomioon myös oikeusturvan tarpeet ja tuomiovallan käytön erityispiirteet, kun se soveltaa julkisuuslakia oikeudenkäyntiasiakirjoihin.  

Samasta syystä voidaan pitää perusteltuna myös sitä lähtökohtaa, että hallintotuomioistuimella ei toimivaltaa antaa salassapitomääräyksiä, vaan oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuus ja salassapito määräytyy lain mukaan ja lakia soveltaen.  Tämä on myös lainalaisuusperiaatteen kannalta aiheellinen perusratkaisu.
	
Lakiin ei ehdotuksen mukaan sisältyisi säännöstä, jossa määriteltäisiin kaikki oikeudenkäyntiasiakirjat.  Nyt vain perusteluista (s. 19) käy ilmi esimerkiksi se, että myös hallintoviranomaisen hallussa oleva hallinnollinen asiakirja voi olla oikeudenkäyntiasiakirja.  Toisaalta julkisuuslain yleinen asiakirjamääritelmä ei ilmeisesti ole riittävän täsmällinen. Näin ollen oikeudenkäyntiasiakirjat määrittelevän säännöksen lisääminen vaikuttaa välttämättömältä. Se myös selventäisi julkisuussääntelyn soveltamisalaa.  

6 § Asianosaisen oikeus tiedonsaantiin

On paikallaan, että hallintotuomioistuimelle määritellään 1. momentissa aktiivinen velvollisuus antaa asianosaiselle tieto vaatimuksista ja selvityksistä. Relatiivilause saattaa niin ikään olla paikallaan. Sitä ei kuitenkaan – ottaen huomioon mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Fortum-ratkaisun (2003) – voida soveltaa niin, että hallintotuomioistuin yksipuolisesti arvioi, voiko tai onko asiakirja voinut vaikuttaa asian käsittelyyn.  Säännöstä on yleensä sovellettava hallintolainkäyttölain 34 §:n yhteydessä, joten sillä on myös tätä kautta kiinteä yhteys oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin kuuluviin yhdenvertaisuuden ja vastavuoroisuuden periaatteisiin.

Ehdotettu 3. momentti ja siihen liittyvä julkisuuslain 11 §:n 3 momentin muutos sisältävät kohennuksen nykytilaan, vaikka asianosaisjulkisuuden rajoitusperusteet edelleen säilyvät hyvin laajoina ja väljästi muotoiltuna.  Työryhmän ehdottama julkisuuslain 11 §:n 3 momentin muotoilu on lisäksi hallintolainkäytön osalta varsin vaikeaselkoinen.  Erityisesti muotoilua ”muissa 2 momentin 7-9 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa” on vaikea käsittää, eikä se näyttäisi vastaavan varsinaisen lakiehdotuksen 6 §:n 3 momentin sisältöä.  

Ehdotetun 6 §:n 3 momentin mukaan asianosaisjulkisuuden rajoittamisen yhtenä perusedellytyksenä on salassapidettävän edun suojaaminen. Tämä merkitsee käytännössä, että julkisuuslain 11 §:n 2 momentissa tarkoitetun asiakirjan tai tiedon pitää olla salassapidettävä, jotta asianosaisjulkisuuden rajoittaminen on ylipäänsä mahdollinen.  Tämän vuoksi on selvyyden ja täsmällisyyden vuoksi perusteltua lisätä vastaava yleiskriteeri 6 §:n 3 momenttiin siten, että asianosaisjulkisuuden rajoitus kohdistuu vain julkisuuslain 11 §:n 2 momentissa mainittuun tietoon, joka on salassapidettävä. Esimerkiksi pelkästään väljä kriteeri ”erittäin tärkeä yleinen etu” ei näin ollen voi olla asianosaisjulkisuuden rajoittamisen perusteena.

Säännöstasolla ja kokonaisuutena arvioituna työryhmän ehdotus asianosaisjulkisuuden rajoitusten sääntelemiseksi sopeutuu oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksiin, koska näitä rajoituksia ei saa soveltaa niin, että rajoitukset vaarantaisivat oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumisen.  Tämä puolestaan edellyttää, että asianosaisjulkisuutta on mahdollista rajoittaa vain, kun se on ehdottoman välttämätöntä.  Tältä osin 6 §:n 3 momentin poikkeuskriteeriä olisi paikallaan vastaavasti tiukentaa niin, että se vastaa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä, mihin myös perusteluissa viitataan (s. 25). Säännöksen asianmukainen soveltaminen edellyttää joka tapauksessa näiden kriteerien selventämistä myös lakiesityksen perusteluissa ja tuomarikoulutuksessa.

7 § Suullisen käsittelyn julkisuus

Suullisen käsittelyn julkisuutta koskeva ehdotus poikkeaa periaatteellisesti merkittävällä tavalla nykyisestä, koska salassapidettävän asiakirjan esittäminen oikeudenkäynnissä ei enää automaattisesti edellytä asian käsittelyä suljetuin ovin.  Hallintoa koskeva salassapitosääntely ei siis säännöksen mukaan automaattisesti tule sellaisenaan sovellettavaksi hallintotuomioistuimessa, vaan tuomioistuimen on oikeudenkäynnin julkisuutta ja salassapitoa arvioidessaan otettava huomioon oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaaminen.  Säännös poikkeaa siten voimassaolevasta sääntelystä. Se sisältää tärkeän ja välttämättömän kohennuksen nykytilaan antaessaan hallintotuomioistuimelle mahdollisuuden ja velvollisuuden päättää oikeudenkäynnin julkisuudesta riippumatta julkisuuslain salassapitosäännöksistä.  

Ehdotetun 7 pykälän 2 momenttiin olisi mahdollista siirtää nyt 1 §:ssä oleva maininta osajulkisuudesta, ellei vastaavanlaista säännöstä oteta 1 §:n 2 momenttiin.  Myös tämä oikeudenkäynnin julkisuuden rajoitussäännös sopeutuu oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksiin, koska sitä ei saa soveltaa näiden vaatimusten vastaisesti. Myös tältä osin 7 §:n 2 momentin säännöksen soveltaminen edellyttää näiden vaatimusten selventämistä esimerkiksi tuomarikoulutuksessa.  Työryhmän esittämistä yleisperusteluista (erityisesti s. 14) voi tosin saada sen käsityksen, että oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin kuuluvalla oikeudenkäynnin yleisöjulkisuudella olisi yleensä vähäinen ja väistyvä merkitys hallintotuomioistuimissa. Tältä osin perustelut ja lakiteksti eivät täysin vastaa toisiaan, vaikka otetaankin huomioon kirjallisen käsittelyn pääsääntöisyys.

Ehdotettu 3. momentti merkitsee melko laajaa ja väljää poikkeamista oikeudenkäynnin julkisuudesta.  Julkisuuden yksityiselle aiheuttama erityinen haitta riittäisi lähtökohtaisesti poikkeuksen toteuttamiseen, jos yksityinen asianosainen sitä pyytää.  Lisäkriteerinä on toisaalta asian selvittämisen edistäminen, mitä voidaan pitää varsin painavana perusteena oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuuden ja hallintoprosessin perusfunktioiden kannalta.  Poikkeusmahdollisuus olisi kuitenkin aiheellista täsmällisemmin rajoittaa vain tällaisen tiedon esittämiseen suljetussa käsittelyssä.

10 § Suullisen käsittelyn taltiointi

Oikeudenkäynnin ”osallinen” olisi määriteltävä. Jos sillä tarkoitetaan muitakin kuin oikeudenkäynnin osapuolia, ehdotus on ongelmallinen.

12 § Päätöksen julkisuus

Päätöksen julkisuus määräytyy säännösehdotuksen mukaan yleensä julkisuuslain mukaan.  Myöskään tältä osin hallintoviranomaisen asiakirjaa koskevat salassapitosäännökset eivät kuitenkaan tule sellaisenaan sovellettaviksi, vaan hallintotuomioistuin voi poiketa niistä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi tai muun erittäin tärkeän yleisen tai yksityisen edun vuoksi.  Ehdotettu säännös mahdollistaa aiheellisella tavalla oikeudenkäynnin julkisuuden erityisvaatimusten huomioon ottamisen myös hallintotuomioistuimen päätöksen julkisuutta arvioitaessa.