HELSINGIN HOVIOIKEUS	         					
PL 76,  Radanrakentajantie 5	
00521 Helsinki
Puhelin  0103640500, Telefax   0103640512 kirjaamo		               
Sähköpostiosoite  helsinki.ho@om.fi			

21.9.2005

Oikeusministeriölle

Viite: Oikeusministeriön lausuntopyyntö 22.6.2005, OM 24/41/2004, OM 38/41/2002

Asia: Lausunto “Oikeudenkäynnin julkisuus yleisissä tuomioistuimissa” -työryhmämietinnöstä 2005:7

Pyydettynä lausuntona mainitun työryhmän mietinnöstä ja siihen sisältyvästä ehdotuksesta laiksi oikeudenkäynnin julkisuudesta yleisissä tuomioistuimissa ja eräiksi siihen liittyviksi laeiksi hovioikeus esittää kunnioittaen seuraavaa.

Hovioikeus on antanut 27.6.2002 lausunnon “Oikeudenkäynnin julkisuus” -toimikunnan mietinnöstä (Komiteanmietintö 2002:1).

Yleishavaintoja

Ehdotuksen keskeisenä tavoitteena on muun muassa lisätä oikeudenkäyntien avoimuutta ja julkisuutta sekä parantaa lainkäytön läpinäkyvyyttä (yleisperustelut s. 27). Nämä tavoitteet ovat luonnollisesti kannatettavia. 

Lain merkitystä lisää myös se, että tiedotusvälineet ovat viime vuosina kiinnittäneet oikeudenkäynteihin aikaisempaa suurempaa huomiota. On odotettavissa, että suuntaus tulee jatkumaan. Viimeaikaiset esimerkit oikeudenkäyntien käsittelystä mediassa osoittavat kuitenkin myös, että laajan julkisuuden vaikutukset voivat olla oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumisen kannalta jopa kielteisiä.

Kuten yleisperusteluissa todetaan (s. 22), nykyinen lainsäädäntö oikeudenkäynnin julkisuudesta on  vaikeaselkoista ja tulkintaristiriitoja aiheuttavaa. Epävarmaa on, tuleeko uusi lainsäädäntö niitä kokonaan poistamaan ja odotettavissa on, että se - kuten kaikki uusi lainsäädäntö - tulee luomaan myös uusia ongelmia. 

Toisin kuin perusteluissa todetaan (s. 38-39), hovioikeus katsoo, että toteutuessaan uusi laki saattaa tulla lisäämään työtä hovioikeudessa. Näin siitäkin huolimatta, että perusteluissa on korostettu (esim. s. 122, s. 123 ja 125) sitä, että useimmiten ehdotus ei edellytä julkisuus/salaisuus -kysymykseen otettavan lainkaan kantaa ennen kuin siihen ilmenee nimenomaisesti aihetta. Hovioikeuden käsityksen mukaan julkisuutta tai salaisuutta koskevia päätöksiä joudutaan kuitenkin tekemään aikaisempaa useammin ja useammassa eri vaiheessa sekä aikaisempaa hienojakoisemmin, mikä johtuu ehdotuksessa omaksutusta “systematiikan nelikentästä”  (perustelut s. 6, s. 28, s. 116) eli jaosta oikeuden perustietoihin, oikeudenkäyntiasiakirjoihin, käsittelyyn ja ratkaisuun sekä niiden julkisuuden tai salaisuuden riippumattomuudesta toisistaan. Lisätyötä tulee aiheuttamaan myös perustelujen useassa kohdassa mainittu ja ehdotuksen 27 §:ssä asetettu,  sinänsä oikea ja hyväksyttävä velvollisuus kuulla asianosaisia päätöksenteon eri vaiheissa.

Koska hovioikeus on jo aikaisemmin antanut lausunnon edellä mainitun toimikunnan mietinnöstä, jäljempänä keskitytään hovioikeuden työskentelyn kannalta oleellisiin seikkoihin. Joihinkin lakitekstin tai perustelujen yksityiskohtiin otetaan kuitenkin myös kantaa.

Yleisperusteluissa todetaan, että kaikki oikeudenkäynnin julkisuutta koskevat keskeiset säännökset on pyritty ottamaan ehdotettuun lakiin (s. 28). Lakitekstissä ja perusteluissa on kuitenkin jouduttu verraten usein tekemään viittauksia  viranomaisten toiminnan julkisuudesta annettuun lakiin (esim. 12 § 1, 20 § ja 31  §). (Laki on muuttunut 23.6.2005 annetulla lailla 495/2005.) Yksityiskohtaisissa perusteluissa mainittu lakien hierarkia (s. 45, s. 46, s. 62  ja s. 79, s. 103) saattaa tämän vuoksi aiheuttaa sekä tulkinta- että soveltamisongelmia. 

Määritelmät

3 §

Ehdotuksen 3 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaan oikeudenkäynnillä tarkoitetaan myös tuomioistuimen neuvottelua. Hovioikeus katsoo, että neuvottelujen sisällyttäminen osaksi oikeudenkäyntiä saattaa aiheuttaa ongelmia, koska siitä seuraa esim. se, että neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvat muistiot, ratkaisuluonnokset yms. muuttuvat ehdotuksen mukaan tietyssä vaiheessa oikeudenkäyntiasiakirjoiksi.

Saman momentin 5 kohdan mukaan oikeudenkäyntiasiakirjalla tarkoitetaan myös asiakirjaa, joka on laadittu tuomioistuimessa oikeudenkäyntiä varten. Mainitun 5 kohdan loppuosan mukaan ”oikeudenkäyntiasiakirjoja eivät kuitenkaan ole tuomioistuimessa laaditut muistiinpanot tai luonnokset taikka muut sellaiset asiakirjat, joita laatija ei ole vielä (korostus hovioikeuden) antanut esittelyä tai muuta asian käsittelyä varten.” Säännös tulee koskemaan muistioita, ratkaisuehdotuksia ja ratkaisuluonnoksia, joilla on keskeinen merkitys hovioikeuden päätöksentekoprosessissa ja jotka ovat ei-julkisiksi tarkoitetuilta osiltaan aina osa ehdotuksen 7 §:n 1 momentin 6 kohdassa ja yksityiskohtaisissa perusteluissa (esim. s. 48) mainittua päätösneuvottelua. - Sillä, että tällaiset asiakirjat tulisivat lain tarkoittaman asiakirjakäsitteen piiriin, ei ole ainoastaan terminologista vaan myös käytännön merkitystä, kuten jäljempänä todetaan.

Hovioikeus katsoo, ettei mainittuja tuomioistuimessa laadittuja muistiinpanoja tai luonnoksia tule lainkaan sisällyttää oikeudenkäyntiasiakirjan käsitteen piiriin, vaan niiden tulee aina katsoa olevan osa tuomioistuimen neuvottelua ja siis sisältyvän neuvottelusalaisuuden piiriin.

Oikeudenkäyntiasiakirjoja lienevät myös erilaiset hovioikeudelle sähköisesti oikeudenkäyntiä varten toimitetut viestit.

Eräitä yksityiskohtia koskevia havaintoja

Hovioikeus pitää edelleenkin useiden peräkkäisten kielteisten ilmaisujen vuoksi 5 §:n virkettä “Sen estämättä, mitä 4 §:ssä säädetään, voidaan jättää antamatta tieto:...2) turvapaikanhakijan henkilöllisyydestä säilöön ottamista koskevassa asiassa, jollei ole ilmeistä, että tiedon antaminen ei vaaranna turvapaikan hakijan tai tämän läheisen turvallisuutta.” liian mutkikkaana ja vaikeaselkoisena. Vert. perustelut (s. 57 alin kappale), jossa sanotaan, että “julkistaminen edellyttäisi siten, että on ilmeistä...”, eikä siis “jollei ole ilmeistä”. Ks. myös rinnakkaissäännös ehdotuksen 23 §:n 3 momentin 2 kohta. 

Ammattia ja asuinpaikkaa koskevat tiedot (perustelut s. 53 ja s. 54) eivät nykyisin ilmene käräjäoikeuden asiakirjoista välttämättä mistään. Käräjäoikeudet eivät myöskään kirjoita niitä enää tuomion ensimmäisen sivun asianosaistietoihin näkyviin. Näin ollen tiedon löytäminen saattaa edellyttää kirjaamossa työlästä ja turhaakin asiakirjojen selailua. Ammattitietoja ei oikeudenkäymiskaaren 5 luvun 1 §:n mukaan tarvitse mainita myöskään haastehakemuksessa. Kaiken tämän vuoksi hovioikeudessa kyseiset tiedot tultaneen merkitsemään  diaariin vain poikkeustapauksissa, esim. jos on vaikeuksia yksilöidä useammasta samannimisestä henkilöstä joku.

Esittelymuistioon ja neuvottelusalaisuuteen liittyviä ongelmia

3 § 1 momentti 5 kohta  ja 9 § 1 momentti 3 kohta

Ehdotuksen perusteluissa on - aivan oikein - useassa kohdassa  (esim. s. 24, s. 51, s. 67, s. 68, s. 73, s. 74, s. 111) korostettu sitä, että esittelymuistio saattaa liittyä ehdottomasti salassapidettävään tuomioistuimen neuvotteluun (ehdotuksen 21 § ja 7 § 1 momentti 6 kohta sekä perustelut esim. s. 67 vert. s. 86),  mitä ehdottomuutta hovioikeus pitää oikeana. Kuten hovioikeus on edellä “Määritelmät”-jaksossa  todennut, esittelymuistioiden ja muiden hovioikeuden sisäisten muistiinpanojen ja luonnosten tulee aina kuulua neuvottelusalaisuuden piiriin.

Siltä varalta, ettei tällaiseen ratkaisuun päädytä, hovioikeus pitää edelleenkin - kuten jo aikaisemmassa lausunnossa ja edellä “Määritelmiä” koskevassa jaksossa -   ongelmallisena lakiehdotuksen 3 §:n 1 momentin 5 kohdan loppuosan tekstiä ...”oikeudenkäyntiasiakirjoja eivät kuitenkaan ole tuomioistuimessa laaditut muistiinpanot tai luonnokset taikka muut sellaiset asiakirjat, joita laatija ei ole vielä (korostus hovioikeuden) antanut esittelyä tai muuta asian käsittelyä varten.”

Säännös liittyy ehdotuksen 9 §:n  1 momentin 3 kohtaan, jonka mukaan “Oikeudenkäyntiasiakirja tulee julkiseksi....seuraavasti:...  3) tuomioistuimen jäseniä varten tuomioistuimessa laadittu esittelymuistio  ja siihen verrattava muu asian valmistelemiseksi laadittu asiakirja, kun asian käsittely on siinä tuomioistuimessa päättynyt;”

Tässä on siis kaksi vaihetta: esittelymuistio tms. muuttuu ensinnäkin tietyllä hetkellä oikeudenkäyntiasiakirjaksi ja sellaisena asiakirjana se sittemmin tulee julkiseksi asian käsittelyn päätyttyä.

Kuten aikaisemmassa lausunnossa, hovioikeus pitää kyseisen kohdan ilmaisuja  julkiseksi tulemisesta nimenomaan sanan “esittelymuistio”  ja muiden ko. kohdassa mainittujen valmisteluasiakirjojen yhteydessä virheellisinä. Systematiikan kannalta on myös epäselvää, mikä merkitys ko. kohdan julkiseksitulohetkellä on verrattuna lakiehdotuksen 7 §:n 1 momentin 6 kohdan neuvottelusalaisuuteen samoin kuin 10 §:n mukaiseen salassapitoaikaan. Säännös johtaa todennäköisesti käytännössä lisääntyviin pyyntöihin saada nähdä esittelymuistion tai ratkaisuluonnoksen ei-julkiseksi tarkoitettu ja neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluva osa, mikä tulee teettämään hovioikeudessa turhaa työtä ja aiheuttamaan mahdollisesti myös turhia valituksia. - Ristiriitainen ajatus sisältyy lisäksi perustelujen (s. 73 alin kappale) mainintaan syytetyn aikaisempien rikosten ja niistä annettujen tuomioiden osalta esittelyä varten laadittuun kaavioon tms. Koska sellainen kaavio sisältää rikosrekisteritietoja, se ei voi  tulla julkiseksi eri tavoin tai eri aikana kuin 7 §:n 1 momentin 4 kohdassa mainitut tiedot rikosrekisteristä.

Jos siis hovioikeuden määritelmiin ehdottamia ja edellä mainittuja muita muutoksia ei hyväksytä, kyseisen säännöksen tulisi kuulua esim. seuraavasti: “3) tuomioistuimen jäseniä varten tuomioistuimessa laaditun esittelymuistion julkiseksi tarkoitettu osa (korostus hovioikeuden)  ja siihen verrattava muu asian valmistelemiseksi laadittu julkiseksi tarkoitettu asiakirja (korostus hovioikeuden), kun asian käsittely on siinä tuomioistuimessa päättynyt;”. Tai vaihtoehtoisesti: kursivoidut kohdat tulisi korvata sanoilla “neuvottelusalaisuuden piiriin kuulumaton osa”. 

Hovioikeus pitää myös virheellisenä perustelujen (s. 86 ylin kappale viimeinen virke) tulkintaa nykytilanteesta. Oikein asiaa on tulkittu perusteluissa s. 112  - 113. Niistä ilmenee, ettei nykytilaan ole haluttu tehdä muutoksia. Nämä perustelujen toteamukset eivät kuitenkaan poista sitä ongelmaa, että pelkän lakitekstin lukija voi tehdä edellä mainituista syistä toisenlaisen johtopäätöksen.

Epäselvää myös on, mikä ero olisi “asian käsittelyn perustaksi” laadittujen  ja “käsittelyn apuvälineiksi” (perustelut s. 51 toinen kappale) tarkoitettujen asiakirjojen välillä. Perustelujen mukaan jälkimmäiset eivät olisi oikeudenkäyntiasiakirjoja, edelliset olisivat.

Sen, että oikeudenkäyntiasiakirjan käsite kattaisi myös esim. todistelun tallentamisessa syntyneet ääninauhat ja videotallenteet (perustelut s. 50 toiseksi alin kappale, loppuosa), tulisi  ilmetä myös 3 §:n 1 momentin 5 kohdasta. Välillisesti tämä kylläkin ilmenee 12 §:n 2 momentista. Kyseisen pykälän kuva- ja äänitallenteella tarkoitettaneen sekä videotallenteita että tuomioistuimen todistelusta tekemiä äänitteitä, vaikka tämä onkin perustelujen (s. 87 vert. kuitenkin s. 102 toinen kappale) valossa hieman epäselvää, koska niissä puhutaan vain videotallenteista. Jos tarkoitus on, että mainittu momentti koskee myös em. nauhoituksia, momentin loppuun pitäisi lisätä myös sanat “...tai  kuunneltavaksi”.  Sanan “tuomioistuimessa” eteen tulisi lisätä sana “jossakin”, jotta välitettäisiin selvemmin perusteluissa (s. 88) mainittu  lähettämisvelvollisuus toiseen tuomioistuimeen nähtäväksi - tai kuunneltavaksi. 

Julkisuuden/salassapitovelvollisuuden laajuus

7 § 1 momentti

Syyksilukemista ja/tai rangaistuksen mittaamista joudutaan toisinaan perustelemaan ehdotuksen 7 §:n 1 momentin 4 kohdassa mainituilla tiedoilla. Tästä syystä saman pykälän 3 momentissa tulisi 1 momentin 2 kohdan lisäksi mainita myös 4 kohta.

Ehdotuksen  7 §:n 1 momentin 2 kohdasta  ei ilmene perusteluissa (s. 64 alin kappale viimeinen virke) mainittu periaate siitä, että  arkaluontoisuus edellyttää “vähäistä suurempia haitallisia seuraamuksia”. Tämä tulisi lisätä lakitekstiin.

Julkiseksitulohetki

9 § 1 momentti 1 kohta

Ehdotuksen 9 §:n 1 momentin 1 kohdan maininta julkiseksitulohetkestä “istunnossa” ei sovellu käräjäoikeuden eikä hovioikeuden kirjallisiin menettelyihin. Asiakirjojen julkiseksi tulemisesta kirjallisessa menettelyssä tulisi säätää erikseen.

Ei  voine myöskään olla tarkoitus, että esim. siviiliasian valituskirjelmä tulee julkiseksi, kun asiakirja on saapunut hovioikeuteen, ks. kohdan ensimmäinen lause, mutta rikosasioissa vasta pääkäsittelyssä. Ks. myös perustelut (s. 72 kolmas kappale, s. 75 toisen kappaleen loppu ja alin kappale sekä s. 76 ylin kappale).

9 § 2 momentti

Nykyinen käytäntö on kyseenalainen. Muun muassa Bodom-järven murhasyytteitä koskevassa valmisteluistunnossa esimerkiksi esitutkinta-aineistoon sisällytetty videonauhoitus kuulustelusta tuli julkiseksi heti valmisteluistunnon alussa niin, että sitä on voitu näyttää niin tv-uutisissa kuin netissä, jossa myös esitutkintapöytäkirja on ollut kokonaisuudessaan luettavissa. Näin ollen mm. todistajat voivat vapaasti lukea toistensa kertomukset sekä katsella syytetyn kuulustelun nauhoitusta, mikä saattaa vaikuttaa heidän kertomuksiinsa ja siten vaarantaa oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin.

Ehdotuksen esillä oleva momentti mahdollistaisi ilmeisesti esitutkinta-aineiston julkiseksi tulemisen myöhentämisen. Kyseiseen momenttiin tulisi lisätä  mahdollisuus myöhentää asiakirjan - myös esitutkinta-aineiston - julkiseksi tulemista oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamisen perusteella. Julkiseksi tulemista pitäisi tällä perusteella voida myöhentää myös niin, että se voisi tapahtua “viimeistään suullisen tai kirjallisen käsittelyn päätyttyä”.

Salassapitoaika

10 § 1 momentti ja 3 momentti

Hovioikeuden mielestä edellä mainitut ei-julkiset ja neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvat asiakirjat eivät saisi tulla julkisiksi ehdotuksen 10 §:n 1 momentin  mukaisessa ajassa, mikä esittelymuistioiden osalta olisi ehdotuksen mukaan 60 vuotta (ks. myös perustelut s. 80 toinen varsinainen kappale), vaan salassapito-oikeuden tulisi olla tältäkin osin ehdoton. 

Ehdotuksen 10 §:n 3 momentin mukaan “Salassapitoaika lasketaan asian vireilletulosta tuomioistuimessa.” Näin kirjoitettuna on todennäköistä, että lain soveltaja tulee tulkitsemaan momenttia niin, että kaikkien asiakirjojen yms. salassapitoaika lasketaan siitä hetkestä, jolloin asia on ensimmäisen kerran tullut tuomioistuimessa eli siis käytännössä useimmiten käräjäoikeudessa vireille. Perustelujen mukaan (s. 81 toinen varsinainen kappale) näin ei kuitenkaan ole, vaan asiakirjan julkiseksi tuleminen laskettaisiin erikseen siitä, kun asia on tullut kussakin tuomioistuimessa vireille. Tästä saattaa aiheutua ongelmia, koska sama asiakirja on voitu esittää eri oikeusasteissa eri aikana.

Hovioikeus katsoo, ettei nykyisiä periaatteita  ja käytäntöjä tule tältä osin muuttaa. Salassapitoaika tulee laskea siitä, kun asia on ensimmäisen kerran tullut tuomioistuimessa  - siis missä oikeusasteessa tahansa - vireille.

Asianosaisen oikeus tiedonsaantiin

11 § 1 momentti

Ehdotuksen 11 §:n 1 momentin mukaan “Asianosaisella on oikeus saada tieto muunkin kuin julkisen asiakirjan sisällöstä, jos oikeudenkäyntiasiakirja voi tai on voinut vaikuttaa hänen asiansa käsittelyyn.”  Perusteluissa (s. 83 toinen kappale ja alin kappale ja s. 84 ensimmäinen varsinainen kappale) momentin em. ilmaisua hieman pehmennetään. Hovioikeus katsoo kuitenkin, ettei tällaista laajahkoa ja epämääräistä harkintavaltaa tulisi tuomioistuimelle antaa, vaan tulisi olla  poikkeukseton sääntö, että kaikki jutun asiasisältöä koskevat asiakirjat ja myös sähköisesti saadut tiedot tulee toimittaa kaikille asianosaisille. Muille kuin asianosaisille niitä ei taas luonnollisestikaan ole pakko toimittaa. Hovioikeus viittaa myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuun 5.7.2005, Lomaseita Oy and others v. Finland, jossa katsottiin EIS 6 artiklan 1 kohtaa rikotun, kun valittajalle ei ollut annettu tiedoksi vastapuolen hovioikeudelle jättämää aineistoa.

Suljettu käsittely

14 § 1 momentti 3 kohta

Ehdotuksen 14 §:n 1 momentin 3 kohdan pitkässä virkkeessä on lakitekstissä epäselvää, liittyykö ja-sanan jälkeisen tekstin loppuosan kriteeri kaikkiin alkuosan seikkoihin. Perustelujen mukaan (s. 95) ei. Lakitekstiä tulisi tältä osin selventää.

Suullisen käsittelyn taltiointi (vai tallentaminen, ks. pykäläteksti)

17 §

Ehdotuksen 17 § on saanut uutta merkitystä ns. Hyvinkään paloittelusurman (ks. KKO 2002:28), viimeaikaisten kahta kansanedustajaa koskeneiden oikeudenkäyntien sekä ns. Bodom-järven oikeudenkäynnin julkisuuden vuoksi. Hovioikeus ei pidä oikeudenkäynnin julkisuuden tavoitteiden kannalta asianmukaisena esim. suoraa televisiointia em. kansanedustajia koskeneissa oikeudenkäynneissä, koska niissä erääksi tavoitteeksi näytti tulleen äänestäjiin vetoaminen oikeudenkäynnin välityksellä. Usein oikeudenkäyntiä koskevien uutisten yhteydessä televisiossa esitetään myös  esim. asianajajista tai yleisöstä kuvamateriaalia, jolla ei ole mitään tekemistä itse oikeudenkäyntiä koskevan tiedonvälityksen kanssa. Tämän vuoksi tuomioistuimen puheenjohtajalla tulee olla riittävät valtuudet määrätä, mitä ja miten sekä milloin kuvaaminen on sallittua (ks. myös voimassa olevan oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain 10  § ja  oikeudenkäymiskaaren 14 luvun 6 §). 

Hovioikeuden mielestä ns. “välineneutraalisuutta” tulee jatkovalmistelussa pohtia tarkemmin, koska sähköinen viestintä on painettua tekstiä ja painettuja kuvia huomattavasti tehokkaampaa ja se leviää hetkessä  ja ajantasaisesti - niin sanotusti suorana lähetyksenä tai “livenä” - laajemmalle kuin painetut viestit ja kuvat. Myös tosiasialliset mahdollisuudet epäasialliseen vaikuttamiseen, sensaatiomaisen julkisuuden tavoitteluun ja jopa “törkyjournalismiin“ ovat vastaavasti suuremmat. Hovioikeus katsoo myös, että  tiedotusvälineille tulee laissa asettaa vastuu asianmukaisesta tiedonvälityksestä ja lisäksi sanktioida sen rikkominen  ainakin 32 §:n osalta jäljempänä esitettävin tavoin.

Hovioikeus pitää esim. Ruotsissa yleisesti käytössä olevaa mahdollisuutta, että taltioinnissa siirryttäisiin pelkkien piirrosten käyttämiseen eli suljettaisiin tiedotusvälineiden kamerat ja mikrofonit kokonaan oikeussalin ulkopuolelle, nykypäivänä varsin vaikeana toteuttaa. Tällainen menettely olisi myös huomattava muutos nykyisen oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain 10 §:n 3 momenttiin ja se saatettaisiin helposti tulkita avoimuuden ja oikeudenkäynnin julkisuuden vastaiseksi. Tällainen mahdollisuus tulisi kuitenkin sallia poikkeuksellisen herkissä ja yleistä tunnekuohua aiheuttaneissa tapauksissa.

Luvan myöntämistä ei tulisi miltään osin määrätä pakolliseksi tai edes sen luonteiseksi (vert. myös perustelut s. 102:”lupa voidaan myöntää...”). Johdantolauseen loppuosan  “Lupa on myönnettävä, jollei...” tulisi kuulua:  “Lupaa ei kuitenkaan tarvitse myöntää, jos:” ja vastaavasti “1) siitä aiheutuu haittaa (ei siis merkittävää haittaa)...”...”...tai se vaarantaa...” “ tai 2) luvan epäämiseen on muuta...”. - Muu painava syy olisi esim. todistelun puolueettomuuden vaarantuminen.

Hovioikeus korostaa, että joka tapauksessa 1 ja 2 kohdan välissä tulisi olla sana “tai” eikä sana “eikä”, joka viittaa siihen, että kummankin kohdan edellytysten tulisi täyttyä samalla kertaa.

Puheenjohtajalle tulisi lakitekstissä antaa mahdollisuus rajoittaa kuvaamista ja muuta tallentamista myös tuomioistuimen odotustiloissa. Tästä tulisi ottaa nimenomainen maininta lakiin.

Vaikka kysymyksessä olevassa lainkohdassa tarkoitetut ratkaisut tekee ehdotuksen mukaisesti puheenjohtaja, tulisi hänen ennen ratkaisun tekemistä mahdollisuuksien mukaan kuulla tuomioistuimen kokoonpanoon kuuluvia muita jäseniä. 

Toisen momentin mahdollistama koko oikeudenkäynnin kulun tallentaminen tulisi sallia ainoastaan yhteiskunnallista merkitystä omaavissa poikkeustapauksissa ja edellyttäen, ettei vaaranneta oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumista. Perusteluissa (s. 102 toiseksi alin kappale) on tähän viittaava toteamus, mikä ei kuitenkaan ilmene lakitekstistä.

Aikaisemmassa lausunnossaan hovioikeus katsoi, ettei laissa tule määrätä kriteereitä päätöksenteolle. On ilmeisesti kuitenkin syytä näin tehdä, jolloin lakiteksti antaa tuomarille tai tuomioistuimelle jonkinasteisen ohjeistuksen päätöksentekoa varten. 

Vaikka asianosaisten - ja myös todistajien - mielipiteille julkisuudesta tulee antaa merkitystä, suostumus ei hovioikeuden mielestä voi olla ratkaiseva tekijä vert. kuitenkin voimassa oleva oikeudenkäynnin julkisuuslain 5a§:n 1 momentti. Asian tulee olla tuomioistuimen määräysvallassa. Tuomioistuin ei voi kuitenkaan pakottaa ketään vastoin tahtoaan siihen, että muu taho kuin tuomioistuin tallentaa hänen lausumansa oikeudenkäynnin aikana, minkä vuoksi säännös on aiheellinen. 

Yleistä mielenkiintoa herättäneissä tapauksissa päätös käsittelyn julkisuudesta tai sen pitämisestä suljettuna tulisi tehdä hyvissä ajoin ennen pääkäsittelyä, jotteivät asianosaiset eivätkä myöskään tiedotusvälineet joudu olemaan asiasta viimeiseen asti epätietoisia.

Salassapitovelvollisuuden laajuus

19 ja 20 §

Ehdotuksen 19 ja 20 §:ssä on säädetty salassapitovelvollisuuden laajuudesta toisaalta julkisessa, toisaalta suljetussa käsittelyssä. Ehdotuksen 20 §:n otsikon tulisi kuulua:  “Salassapitovelvollisuus suljetussa käsittelyssä”. Vert. edellisen pykälän otsikko. Ellei lisäystä tehdä, voi syntyä mielikuva, että 20 § koskee laajempaakin salassapitovelvollisuutta kuin suljettua käsittelyä.

Ehdotuksessa tulisi ottaa kantaa myös hovioikeuksissa tavallisen  kirjallisen menettelyn salassapitovelvollisuuden laajuuteen.

Perusteluissa on  maininta (s. 108 ylin kappale ja s. 109 toiseksi alin kappale), että salassapitovelvollisuus 20 §:n mukaisessa suljetussa käsittelyssä esiin tulleiden salaisten tietojen osalta koskee vain muita kuin asianosaisia itseään koskevia tietoja. Tämä vastaa viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 23 §:n 2 momentin viimeistä virkettä eikä siis olisi uutuus. Hovioikeuden käsitys kuitenkin on, että nykyisin yleensä mielletään suljetun käsittelyn salaisuuden koskevan kaikkia asianosaisia. Olkoonkin, että pykälässä on viittaus viranomaisten toiminnasta annettuun lakiin, ehdotetun lakitekstin perusteella syntyy vaikutelma ehdottomammasta ja laajemmasta salassapitovelvollisuudesta kuin perusteluissa on todettu.

Perusteluista (s. 110 ylin kappale ja s. 123 toinen varsinainen kappale) ilmenee, että jos julkisessa käsittelyssä esitettyjen sellaisten salaisten tietojen salassapitovelvollisuuden, joita ei ole määrätty ehdotetussa laissa salaisiksi, mutta jotka ovat sellaisia viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain nojalla, halutaan ulottuvan kaikkiin asianosaisiin,  asianosaisen on pyydettävä suljettua käsittelyä. Tällöin suljettu käsittely voisi ilmeisesti koskea vain sitä osaa, miltä osin asianosainen haluaa vaitiolovelvollisuudelle tällaisen ulottuvuuden. Vaikka ehdotuksessa korostetaankin tuomioistuimen informointivelvollisuutta ja prosessinjohtoa, käytännössä saattaa syntyä tilanteita, joissa vasta jälkikäteen huomataan suljetun käsittelyn tarpeellisuus juuri mainitusta syystä.

Tuomioistuimen ratkaisun julkisuus

23 §

Ehdotuksen mukaan ratkaisusta on laadittava julkinen seloste, jos asia on yhteiskunnallisesti merkittävä tai se on synnyttänyt huomattavaa kiinnostusta julkisuudessa. Hovioikeus katsoo, että julkisen selosteen laatiminen tulisi kuitenkin aina olla tuomioistuimen harkinnassa ja joka tapauksessa ainakin viimeksi mainittujen eli julkisuudessa kiinnostusta herättäneiden asioiden osalta. Muutoin mediassa mahdollisesti sensaatiohakuisesti käsitellyistäkin asioista olisi seloste aina laadittava, vaikka asiat eivät olisi lainkaan yhteiskunnallisesti merkittäviä. 

Päätöksenteko

25 §

Hovioikeus katsoo, että tuomioistuimella tulee olla oikeus ja velvollisuus harkita ja ratkaista kaikissa vaiheissa viran puolesta ja siis ilman asianosaisen, asiaan osallisen tai valittajan vaatimuksia kaikki oikeudenkäynnin julkisuutta koskevat kysymykset. Tästä olisi syytä ottaa maininta lakiin.

Ehdotuksen  25 §:n 1 momentin mukaan (ks. myös perustelut s. 121 -122) päätös salaisuudesta tai julkisuudesta tehdään vain joko pyydettäessä, tuomioistuimen pitäessä ratkaisun tekemistä tarpeellisena tai sivullisen pyytäessä asiakirjan sisällöstä tietoa ja 25 §:n 3 momentin mukaan päätöksen saa kirjallisena vain vaatimuksesta. Tästä huolimatta päätös on ilmeisesti 4 §:n 1 momentin mukaisesti julkinen heti, kun se on tehty. Kun salassapitämistä koskeva päätös on myös 25 §:n 4 momentin mukaan  perusteltava, perustelujen todentaminen on vaikeaa ilman kirjallista ratkaisua. Hovioikeus katsoo, että päätös tulisi aina tehdä kirjallisena ilman sitä koskevaa erillistä pyyntöä.

Asiakirjojen valikoinnista ei pitäisi käyttää perusteluissa mainittua sanaa “seulonta”, koska seulonnalla on nykyisin oikeudenkäymiskaaren mukaan erityinen merkitys.

Toimivaltainen kokoonpano

26 §

Julkisuutta ja salaisuutta koskevat ratkaisut ovat ehdotuksen mukaan aina lainkäyttöratkaisuja eli aina joko yhden tuomarin tai ns. kokoonpanon tekemiä. Ehdotuksen 26 §:n mukaan suullisessa käsittelyssä tai suullisen käsittelyn julkisuudesta tehtävän ratkaisun voi tehdä vain siinä kokoonpanossa, jossa suullinen käsittely toimitetaan. Perustelujen (s. 128 toinen varsinainen kappale) mukaan ratkaisu voitaisiin tehdä kyseisessä kokoonpanossa ennen pääkäsittelyä järjestettävässä erillisessä pääkäsittelyssä, joka voisi tapahtua yleisön läsnäolematta.

Perustelut on kirjoitettu lähinnä käräjäoikeuden näkökulmasta. Hovioikeus pitää epäselvänä sitä, voiko yksi tuomari hovioikeudessa tehdä ennen pääkäsittelyä esim. joidenkin asiakirjojen salassapitoa koskevia päätöksiä.

Yhdelle tuomarille tulisi joka tapauksessa sallia mahdollisuus tehdä tällaisissa asioissa väliaikaismääräyksiä. 

Epäselvyyksien välttämiseksi olisi lainkohdassa syytä nimenomaisesti mainita, että suullisen käsittelyn taltiointia koskevasta toimivaltaisesta kokoonpanosta on kuitenkin säädetty edellä 17 §:ssä. 

Hovioikeus pitää lisäksi lähtökohtaisesti erillisen pääkäsittelyn järjestämistä tästä kysymyksestä tarpeettomana. Jos salassapidettäviä asiakirjoja on vain vähän, pääkäsittely on asian merkitykseen nähden turhan aikaavievä, työläs ja kallis. Ratkaisu voidaan hyvin tehdä asiamiesten kanssa käytävien keskustelujen perusteella ja myös yhden tuomarin kokoonpanossa. Jos salassapidettäviä asiakirjoja taas on runsaasti ja lisäksi asiakirjoista nimenomaan tietyt tiedot täytyy poimia esiin ja kunkin tiedon salaisuus on myös erikseen perusteltava (25 § 4 momentti ja perustelut s. 127 toisen varsinaisen kappaleen loppuosa), on selvää, että perusteltu ratkaisu täytyy tehdä ennen varsinaista pääkäsittelyä ja vähänkin vaikeammissa tapauksissa kolmen tuomarin kokoonpanossa. Myös suljettua tai julkista käsittelyä koskeva päätös pitäisi voida tehdä kirjallisessa menettelyssä jo valmisteluvaiheessa ainakin väliaikaismääräyksenä. Näin estettäisiin mahdollisesti useitakin kuukausia kestävä epätietoisuus siitä, onko päätetty pääkäsittely julkinen vai suljettu.

Kaikenkaikkiaan olisi tarkoituksenmukaista, että ratkaisu voitaisiin tehdä joustavasti, vaihtoehtoisesti kirjallisessa valmistelussa, erillisessä pääkäsittelyssä tai tarvittaessa tietysti myös varsinaisessa pääkäsittelyssä, ja että menettelytapa jäisi asiamiesten kanssa käytyjen keskustelujen eli siis asianosaisten kuulemisen jälkeen hovioikeuden harkintaan. Säännöstä lakitekstissä pitäisi vastaavasti selventää.

Selvyyden vuoksi yhden tuomarin toimivallasta tulisi lisätä säännös myös oikeudenkäymiskaaren 2 luvun 8 §:ään.

Asiaan osallisen kuuleminen

27 §

Perusteluissa (s. 69) on mainittu, että myös oikeudenkäynnin muiden osapuolten kuin salassapitopyynnön esittäneen henkilön mielipiteille tulisi antaa merkitystä. Normaaliin kontradiktoriseen menettelyyn kuuluu, että vähänkin merkittävämmistä ratkaisuista kuullaan ennen niiden tekemistä kaikkia osapuolia. Toisaalta, kuten 27 §:n 1 momentissa ja perusteluissa on todettu, sillä, miten merkittävää haittaa tai vahinkoa asiakirjan julkistaminen saattaa aiheuttaa, on merkitystä. Haitan tai vahingon suuruudesta asianomainen henkilö voi olla tuomioistuimen kanssa eri mieltä.

Epäselvää on,  tuleeko em. momentissa mainitun kummankin kriteerin täyttyä, vai riittääkö vain toinen, kuten asian tulisi hovioikeuden mielestä olla. 

Ehdotuksessa käytetty terminologia “asianomainen”, “asianosainen” vert. “asiaan osallinen” saattaa aiheuttaa sekaannusta eikä ole varmaa, mielletäänkö esim. asianosaisen ja asiaan osallisen välinen ero siten kuin perusteluissa (s. 129-132) on tarkoitettu.

Uudelleenkäsittely

29 §

Ehdotuksen perusteella voisi ajatella, että jos tuomarin tai tuomioistuimen tekemästä julkisuutta/salaisuutta koskevasta päätöksestä ehdotuksen 30 §:n nojalla valitetaan, ratkaisun tehnyt tuomari tai tuomioistuin ei voisi tehdä julkisuudesta uutta päätöstä, vaan jouduttaisiin odottamaan valitusinstanssin ratkaisua asiasta. Toisaalta uusi päätös saattaisi olla tarpeen esim. olosuhteiden muuttumisen vuoksi ja se saattaisi tehdä valituksen tarpeettomaksi, jolloin asian käsittely voisi välittömästi edetä. Lakitekstissä tulisi valituksesta huolimatta sallia päätöksen uudelleen käsittely lain mukaisten edellytysten täyttyessä. 

Muutoksenhaku

30 §

Ks.  edellä 17 §:n ja 29 §:n osalta edellä todettua.

Lienee niin, että asianosaisen kannan vastaisesti tehdyn julkista käsittelyä koskevan päätöksen täytäntöönpano keskeytetään, jos ratkaisuun haetaan muutosta. Ellei näin tehdä, valitusoikeudella ei olisi merkitystä. Jotta vältettäisiin se, että pääkäsittelyä joudutaan valituksen vuoksi lykkäämään, lakiin tulisi ottaa säännös, että asian suljettua käsittelyä koskeva vaatimus on esitettävä käräjäoikeudessa viimeistään haastehakemuksessa tai vastauksessa ja hovioikeudessa samoin viimeistään valituksessa tai vastauksessa. Myöhemmin esitettyä vaatimusta tuomioistuimen ei tarvitsisi käsitellä, ellei vaatimuksen esittämiselle myöhemmässä vaiheessa olisi perusteltua syytä esimerkiksi olosuhteiden muuttumisen johdosta.

Ehdotuksen 30 §:n 1momentin mukaan tuomioistuimen tämän lain nojalla tekemään ratkaisuun haetaan muutosta valittamalla siinä järjestyksessä, jota noudatetaan valitettaessa asianomaisen tuomioistuimen pääasiassa tekemään ratkaisuun. Suullisen käsittelyn julkisuutta koskevaan ratkaisuun saa hakea muutosta vain asiaan osallinen. Edelleen saman pykälän 3 momentin mukaan väliaikaismääräykseen ja 9 §:n 2 momentissa tarkoitettuun ratkaisuun ei saa hakea muutosta valittamalla.

Ehdotuksen yksityiskohtaisten perustelujen (s. 136) mukaan 1 momentin perussäännös valitusoikeudesta koskisi kaikkia ehdotettavan lain nojalla tehtyjä ratkaisuja. Sanottu perussäännös  ei perustelujen mukaan koskisi kuitenkaan puheenjohtajan tai tuomioistuimen prosessinjohdollisia ratkaisuja, kuten valokuvaamisen rajoittamista tai toimenpiteitä tungoksen johdosta (s. 139). Tältä osin perusteluissa viitataan oikeudenkäymiskaaren 25 luvun 1 §:n 3 momenttiin. Viimeksi sanottu säännös koskee sanamuotonsa mukaan käräjäoikeuden oikeudenkäynnin aikana tekemiä ratkaisuja, joihin saadaan hakea muutosta valittamalla vain, jos se on nimenomaisesti sallittu. 

Ehdotettu muutoksenhakua koskeva säännös verrattuna ehdotuksen perusteluihin jää pelkän säännöstekstin perusteella epämääräiseksi muun muassa sen suhteen, mitä ratkaisuja itse asiassa perusteluissa tarkoitettu muutoksenhakukielto koskee: kun perusteluissa todetaan, että prosessinjohdollisia ratkaisuja koskisi oikeudenkäymiskaaresta johdettavissa oleva pääsääntö, ja kun toisaalta esimerkiksi ehdotuksessa mainittu selkeästi prosessinjohdollinen suullisen käsittelyn julkisuutta koskeva ratkaisu olisi 1 momentissa todetuin tavoin valituskelpoinen, jää epäselväksi, minkälaisia ratkaisuja perusteluissa itse asiassa tarkoitetaan viittauksella oikeudenkäymiskaaren 25 luvun 1 §:n 3 momenttiin verrattuna ehdotuksen 30 §:ään.

Edelleen ratkaisujen jako puheenjohtajan tekemiin ja tuomioistuimen tekemiin ratkaisuihin (esimerkiksi 16 ja 17 §) on omiaan muutoksenhakuoikeuden laajuuden kannalta aiheuttamaan epäselvyyttä. 

Ehdotettua 30 §:ää olisi siis selvennettävä ja siihen olisi otettava selkeä säännös muutoksenhakukiellosta.

Rangaistussäännökset

32 §

Myös tuomarin tai laillisen kokoonpanon 17 §:n nojalla tekemän päätöksen rikkominen tulisi säätää rangaistavaksi. 

Voimaantulo

33 §

Lain voimaantulosäännös 33 §:ssä poikkeaa “Oikeudenkäynnin julkisuus” -toimikunnan ehdotuksesta, jonka ehdotuksen periaate on nyt sijoitettu lakiin oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain kumoamisesta 2 §:ään. Hovioikeus katsoo, että em. 2 §:n periaate tulisi sijoittaa 33 §:ään, jolloin lain soveltaja näkee välittömästi aikaisempien salassapitomääräysten olevan edelleen voimassa, eikä hänen tarvitse ryhtyä etsimään säännöstä muualta lakikirjasta tai erilaisista tiedostoista, jolloin se saattaa jäädä jopa huomaamatta.

Ongelmia voi aiheutua siitä, että perustelujen (s. 141) mukaan uusi laki koskisi myös lain voimaan tullessa vireillä jo olevia ja myös päättyneitä asioita. Tämä ei voi täysin pitää paikkaansa, koska aikaisemmat salassapitomääräykset jäisivät kuitenkin voimaan.

Hovioikeudenlaamanni		Varpu Lahti

Asessori					Eija Multimäki

Lausunnon ovat valmistelleet hovioikeudenneuvos Aino Virkkunen ja asessori Eija Multimäki. Asia on käsitelty hovioikeuden täysistunnossa. Eri mieltä olevien jäsenten lausunnot ovat liitteenä. 

Eri mieltä olleiden jäsenten lausunnot

Lausunto sivut 9 - 11: 17 §

Hovioikeudenneuvokset Eero Arvo, Marjatta Möller, Juha Paimela, Martti Harsia, Seppo Puhakka, Monika Kuhlefelt, Mats Wiklund ja hovioikeudenlaamanni Iiro Kartano lausuivat:

Suullisen käsittelyn tallentaminen

Mietinnön merkittävimpiä oikeudenkäyntiin ja  siihen osallistuviin henkilöihin vaikuttavia seikkoja on kysymys suullisen käsittelyn tallentamisesta. Mietinnössä ei kuitenkaan ole riittävästi selvitelty niitä kielteisiä vaikutuksia, joita tallentamisella voi olla oikeudenkäyntiin, vaikka lähimenneisyydessä on siitä varoittavina ja valitettavina esimerkkeinä kaksi kansanedustajia koskevaa oikeudenkäyntiä. Arvioitaessa tallentamisen hyväksyttävyyttä ja tarpeellisuutta olennaisin kysymys on, mikä merkitys juuri tallentamisella on julkisuusperiaateen toteutumisen kannalta. Tämä on valmisteltavan lain kannalta tärkein näkökulma.

Oikeudenkäynnin julkisuusperiaatteen tarkoituksena on, että jokaisella on oikeus olla läsnä suullisessa oikeudenkäynnissä sekä saada tietoja tuomioistuimen toiminnasta ja asiakirjoista kenen tahansa asioissa sen vuoksi, että tällä tavalla kansalaiset omalta osaltaan voivat valvoa tuomioistuimen toimintaa. Tarkoituksena on lisätä kansalaisten tuomioistuimia kohtaan tuntemaa luottamusta mutta ennen kaikkea julkisella valvonnalla varmistaa oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuus.

Suullisen käsittelyn tallentamisen tarpeellisuutta julkisuusperiaatteen tarkoituksen toteutumisen kannalta arvioitaessa on kysymys siitä, toteutuuko julkisuusperiaatteen tarkoitus, kun kenellä tahansa, mukaan lukien ammattitaitoiset toimittajat, on mahdollisuus olla läsnä suullisessa oikeudenkäynnissä, vai edellyttääkö julkisuusperiaatteen tarkoitus sitä, että oikeudenkäynti tai osia siitä televisioidaan mahdollisimman suuren joukon nähtäväksi huolimatta siitä, että siitä lähes poikkeuksetta on osoitettavissa kielteisiä vaikutuksia itse oikeudenkäyntiin.

Mainitut esimerkkitapaukset osoittavat, että oikeudenkäyntiä televisioitaessa asianosaiset alkavat enemmän esiintyä televisiokameran kautta julkisuudelle kuin tuomioistuimelle. Ei ole missään tapauksessa hyväksyttävää, että asianosaisen tarkoitukseksi oikeudenkäynnissä tulee esimerkiksi äänestäjiin vetoaminen oikeudenkäynnin välityksellä. Tämä merkitsee sitä, että asian käsittelyyn pyritään sekoittamaan sellaista, mikä ei siihen kuulu. Tuomioistuimen kannalta katsoen on varsin epäkiitollinen tehtävä sellaisessa tilanteessa esimerkiksi keskeyttää asianosaisen puheenvuoro ja kehottaa häntä pysymään asiassa, kun televisiossa sellainen helposti saadaan näyttämään asianosaisen puheoikeuden perusteettomalta rajoittamiselta.

Oikeudenkäynti sellaisenaan on asianosaiselle jännittävä tapahtuma. Asianosaisen oikeusturvaa televisiointi ei missään suhteessa lisää, vaan se on päinvastoin omiaan estämään häntä keskittymään asiansa ajamiseen. Riippumatta asian laadusta tai siitä, onko asianosainen julkisuuden henkilö tai ei, oikeudenmukainen oikeudenkäynti edellyttää, että asianosainen saa kenenkään häiritsemättä keskittyä oikeudenkäyntiin. Oikeudenkäyntiä tallennettaessa ja televisioitaessa kysymys on aina myös siitä, loukkaako oikeudenkäynnin televisioiminen asianosaisen yksityiselämän suojaa. Juuri oikeudenkäynnin ja asianosaisten kuvallinen esittäminen julkisesti on omiaan eniten sitä loukkaamaan. Yksityisyyden suoja ei rikkoudu vielä kuvaamisella vaan vasta kuvan julkaisemisella.  On selvää, että tuomioistuimen antama kuvauslupa ei ole oikeuttamisperuste yksityisyyden suojan rikkomiseen, vaikka se sellaiseksi ehdotetun säännöksen perusteella on ymmärrettävissä. Tuomioistuimen tehtäväksi ei tule asettaa ennalta ratkaista asianosaisten yksityisyyden suojaa koskevia kysymyksiä tallentamisen sallimalla tai kieltämällä.

Suullisen todistelun luotettavuuden turvaamiseksi on säädetty, että todistaja ei saa olla oikeudessa läsnä muutoin kuin oman kuulemisensa ajan. Mikäli todistaja voi seurata oikeudenkäyntiä televisiosta, on aihetta pelätä, että se vaikuttaa hänen kertomukseensa oikeudessa.  Todistajan tulee saada saapua oikeudenkäyntiin ilman, että hänen täytyy pelätä joutuvansa esittämään lausuntonsa televisiokameralle ja ilman, että hänen yksityisyyttään loukataan. Todistajan ja todistelun kaikinpuolisen suojelunkaan takia tallentamista ei voida pitää hyväksyttävänä. Ajankohtaisena esimerkkinä laajan julkisuuden vaikutuksesta oikeudenkäyntiin on ns. Bodomjärven juttu. Kun jopa esitutkintapöytäkirja  on internetin välityksellä kenen tahansa luettavissa ja todistajia haastatellaan tiedotusvälineissä, on olemassa suuri vaara, että se vaikuttaa todistajien kertomusten sisältöön. Silloin vaarantuu myös oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuus.

On pidettävä selvänä, että julkisuusperiaatteen tarkoitus toteutuu, kun kuka tahansa pääsee seuraamaan oikeudenkäyntiä ja että julkisuusperiatteen tarkoitus ei tallentamista edellytä. Tallentamisessa ei ole kysymys minkään perusoikeuden toteuttamisesta. Oikeudenkäynnin tallentamisella ja esittämisellä televisiossa on pelkästään kielteisiä vaikutuksia oikeudenkäyntiin. Kun oikeudenkäynnin julkisuusperiaatteen tarkoituksena on varmistaa, että oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin periaatteet toteutuvat, oikeudenkäynnin televisioiminen on omiaan estämään tämän tarkoituksen toteutumista. Laissa tulisikin yksiselitteisesti kieltää tallentaminen niinkuin Ruotsissa ja monessa muussakin maassa on tehty (Oikeudenkäynnin julkisuus-toimikunnan mietintö, Komiteanmietintö 2002:1). Tuomioistuimia ja oikeudenkäyntiin syystään tai syyttään osallistuvia henkilöitä ei tule alistaa televisioyhtiöiden ohjelmatuotannon välineiksi.
 
Suullinen oikeudenkäynti alkaa, kun juttu huudetaan ja asianosaiset ja yleisö saapuvat istuntosaliin. On selvää, että asian käsittelyä ei miltään osin voida aloittaa niin kauan kuin istuntosalissa kuvataan. Kuvaaminen ja sitä varten pidettävä kuvaustauko estävät asian käsittelyn. Näissä tilanteissa on tapahtunut sellaisia mielenosoituksia, jotka ovat omiaan alentamaan tuomioistuimen arvovaltaa mutta jotka yllätyksellisyytensä vuoksi eivät ole olleet puheenjohtajan estettävissä. Myöskään ennen asian varsinaista käsittelyä tapahtuvalla kuvaamisella ei ole julkisuusperiaatteen tarkoituksen eli kansalaisten tuomioistuimeen kohdistaman valvonnan mahdollistamisen kanssa mitään tekemistä. Kysymys on vain tiedotusvälineiden täyteaineiston hankkimisesta. Samaa koskee tuomion julistamisen tallentamista.
Myös näiltä osin yksiselitteinen tallentamiskielto on perusteltu.

Mikäli tallentamisen sallimiseen kuitenkin jossakin suhteessa päädytään, luvan myöntämistä ei tulisi miltään osin määrätä pakolliseksi tai edes sen luonteiseksi. Päätösvalta tallentamisesta tulee antaa yksin tuomioistuimen puheenjohtajalle, joka muutenkin johtaa asian käsittelyä ja vastaa järjestyksen säilymisestä. Yksin puheenjohtajalla tulee olla  päätösvalta myös siinä suhteessa, miten tallentaminen tapahtuu. Puheenjohtajalle tulisi lakitekstissä antaa mahdollisuus rajoittaa kuvaamista ja muuta tallentamista myös tuomioistuimen odotustiloissa joissakin sellaisissa tapauksissa, joissa asian käsittely ei ole julkinen.

Vakuudeksi:		
			Asessori Eija Multimäki