Sairashuoneenkatu 2-4/PL 376
20101  TURKU
Puh. 010 3646 200			2.9.2005	
Fax: 010 3646 255
Email: turku.ko@om.fi	

Asia: 		Lausunto työryhmämietinnöstä  Oikeudenkäynnin julkisuus yleisissä tuomioistuimissa

Viite:		OM 24/41/2004
		OM 38/41/2002

Turun käräjäoikeus esittää lausuntonaan seuraavaa:

Käräjäoikeus pitää tarpeellisena oikeudenkäynnin julkisuutta koskevan lain kirjoittamista uudelleen vastaamaan nykyajan vaatimuksia. Oikeudenkäynnin julkisuudesta säädettävän laki on tärkeä laki tuomioistuinten jokapäiväisessä toiminnassa ja sillä on tärkeä periaatteellinen merkitys oikeudenkäytön julkisuuden ja avoimuuden sekä myös sananvapauden turvaamiseksi. Sen vuoksi lain  tulisi olla selkeä ja antaa selvät toimintaohjeet. Näin ei ehdotuksessa välttämättä ole. Samoin tulisi olla selvät säännöt siitä, mikä on oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain suhde muihin julkisuutta rajoittaviin lakeihin ja säännöksiin. Jokapäiväisessä työssä olisi helppoa, jos vastaus löytyisi vain yhdestä laista.

Lakiehdotusta valmisteltaessa tulisi vielä kiinnittää huomiota aivan uuteen korkeimman oikeuden ratkaisuun KKO 2005:82 sekä sen yksityiskohtaisiin ja ansiokkaisiin perusteluihin. Niistä ilmenee seikkaperäisesti oikeudenkäynnin julkisuuden ja sanavapauden välinen suhde. Näiden valossa ei ole erityistä tarvetta laissa turvata salassa pidettävien asioiden osalta tiedonsaantia pelkästään tiedotusvälineiden tarpeita varten esim. tietyn lukijakunnan uteliaisuuden tyydyttämiseksi. Riittää, kun lähtökohtana on se, että riittävä tieto on saatavissa niissä asioissa, joissa on kysymys yhteiskunnallisen keskustelun kannalta relevantista julkaisemisesta. Tämän jaon pitäisi näkyä läpi koko lain.

Käräjäoikeus kiinnittää huomiota kolmeen pääkohtaan.

1. Ehdotuksen 9  § 1/1:n mukaan oikeudenkäyntiasiakirja, kuten haastehakemus, tulee julkiseksi kun tuomioistuin on sen saanut. Tämä tarkoittanee teoriassa nyt ja tulevaisuudessa  kun s. 53 mainittu yleisölle (so. lehdistö) avoin diaaritietojen kyselykäyttöjärjestelmä toteutuu, myös käytännössä sitä, että julkisuuden henkilö saa tiedon häntä vastaan nostetusta kanteesta tai häntä koskevasta hakemuksesta pääsääntöisesti lööpistä. Menettelyä ei voi pitää hyväksyttävänä ja se on ristiriidassa niiden s. 76 esitettyjen periaatteiden kanssa, jotka korostavat asianosaisen oikeutta saada häntä itseään koskevasta asiasta tieto suoraan viranomaiselta eikä lukemalla siitä lehdestä. 

On myös vaikea nähdä rikosasioiden ja siviiliasioiden välillä tältä osin niin suurta eroa, että julkisuusrajan pitäisi välttämättä olla niissä erilaiset. Onhan rikosasia käynyt jo yhden virkamiesseulan läpi ja ylittänyt syytekynnyksen käräjäoikeuteen saapuessaan. Siviilijutussa seula on voinut olla kovinkin harva eikä haastehakemus ehkä koskaan etene edes haasteeseen saakka.

Lainkohdan 1 momentin 1) kohdassa oleva lisäedellytys on kielellisesti monimutkaisesti kirjoitettu ja vaikeasti ymmärrettävissä. Alussa esitetyn mukaisesti ko. kohta on lisäksi tarpeeton.  

Lainkohdan 2 momentin mukaan tuomioistuimella olisi mahdollisuus lykätä oikeudenkäyntiasiakirjan julkiseksi tuloa, jos asian julkisuus aiheuttaisi asianosaiselle vahinkoa tai kärsimystä. Menettelytapaa ei voi pitää hyväksyttävänä. Tuomioistuimen tehtäväksi tulisi silloin tosiasiassa sen päättäminen mikä julkaistaan ja mikä ei. Tämän ratkaiseminen kuuluu tiedotusvälineille heidän omien perusteiden ja normistojen mukaisesti. Vain hivenen kärjistäen voidaan lausua jopa, että lehdistön täytyy saada tietoonsa kaikki jutut ennen asianosaista, mutta sitten todetaan, että tämä periaate on ristiriidassa asianosaisen kohtuullisten oikeusturvavaatimusten kanssa. Asia ratkaistaan sitten niin, että tuomioistuimelle asetetaan velvollisuus viran puolesta siirtää julkiseksi tuloa silloin kun lehdistö olisi siitä kiinnostunut? 

Harkittavaksi voisi ottaa vaihtoehdon, jonka mukaan asiakirjan julkiseksi tulo sidottaisiin siihen, milloin asianosainen on saanut sen tosiasiallisesti tiedoksi. Milloin samalla puolella olevia asianosaisia on useampia ratkaisevaa voisi olla viimeisen asianosaisen tiedoksisaanti. Lyhyet perustelut s. 79, joiden vuoksi tällaisen menettelyn toteuttaminen olisi vaikeaa, eivät vakuuta. Diaaritietojen  julkisuutta 4 §:ssä tulisi tällöin myös muuttaa.

2. Ehdotuksen 17 §:än suullisen käsittelyn taltioinnista käräjäoikeus suhteutuu hyvin kriittisesti. Pääsäännön tulisi olla, että puheenjohtaja tai asiaa käsittelevä tuomioistuin päättäisi taltioinnista ja kuvaamisesta ja istunnon kuvaaminen voisi olla sallittua asetetuin rajoituksin vain istunnon alussa. Oikeudenkäynnin ja tuomion julistamisen kuvaaminen ei ole tarpeellista. Tästä pääsäännöstä voitaisiin poiketa vain, jos oikeudenkäynnin kuvaaminen on erityisen painavasta syystä tarpeen käsiteltävän asian yhteiskunnallisesti tärkeän merkityksen kannalta. Ehdotetun lainkohdan 2 momentti tulisi siten kirjoittaa jyrkempään muotoon.

Luvan myöntämisen edellytykset tulisi säätää toisin päin kuin ehdotuksessa on esitetty eli muotoon’ lupa voidaan myöntää, jos…’.

Pääperuste kielteiselle kannalle on se, että kuvaaminen häiritsee oikeudenkäyntiä ja vaikuttaa häiritsevästi oikeudessa esiintyvien henkilöiden käyttäytymiseen. Tuomion julistamisen kuvaaminen saattaa johtaa siihen sensaatiohakuiseen ilmiöön, että asianosaisten reaktiot saavat päämerkityksen. Kannattaa myös huomata, että ehdotettu käytäntö ei näytä olevan muissa valtioissa yleisesti noudatettua, vaan niissä  julkisuus on rajoitetumpaa (s. 26). 

Istuntojen kuvaamisella saattaa tulevaisuudessa olla merkitystä myös tuomareiden työturvallisuuden kannalta.

3. Ehdotuksen 23 §:ssä säädetään tuomioistuimelle velvollisuus laatia salaisesta jutusta julkinen seloste asiasta ja tuomion perusteluista (lopputulos ja lainkohdat muutoinkin julkisia), jos "asia on yhteiskunnallisesti merkittävä tai se on synnyttänyt huomattavaa kiinnostusta julkisuudessa". Puuttumatta niihin vaikeuksiin, joita tämänkaltaisen tuomioselityksen laatimisessa saattaa olla, vaikuttaa siltä, että ehdotus on laadittu erittelemättä lainkaan lehdistön motiiveja julkisuuden herättämiseen. KKO on juuri ratkaisussaan 2005:82 kiinnittänyt huomiota Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen kantoja noudattaen, siihen, että osa neljännen valtiomahdin lipun alla kulkevista lehdistä saattaa ruokkia varsin kyseenalaisten tarpeiden tyydyttämistä. Onko siis tarpeellista edellyttää suomalaisessa oikeuskäytännössä tuomioistuimelta apua myös "viihteellisen ja sensaatiohakuisen mediatoiminnan" toteuttamiseen?

Käräjäoikeus ehdottaa, että ko. lainkohtaa muutettaisiin poistamalla siitä edellytys "huomattavasta julkisuudesta". On vaikea ymmärtää miksi aina jonkin yhteiskunnallisesti merkityksettömän asian ollessa jonkin lehdistön osan synnyttämän mielenkiinnon kohteena, tulisi siitä laatia julkinen seloste. 

Muita irrallisia havaintoja:

Ehdotuksen 2 §:ssä (ks. myös 3 §) lain soveltamisalan ulkopuolelle ei ole jätetty sovittelumenettelyä. Niin lienee kuitenkin tarkoitettu, vaikka asiasta ei mainintaa lakiehdotuksesta löydykään. Asiasta lienee syytä väärinkäsitysten välttämiseksi todeta?

Ehdotuksen 7 §:n 4 kohdassa määrätään oikeudenkäyntiasiakirja pidettäväksi salassa siltä osin kuin se sisältää tietoja mm. mielentilatutkimuksesta, yhdyskuntapalvelun soveltuvuusselvityksestä. Olisiko syytä todeta varmuuden vuoksi se itsestäänselvyys, että salassapito ei koske tältä osin tutkimuksen tai selvityksen lopputulosta?

Ehdotetussa10 §:ssä salassapidon maksimiajaksi, lisäyksineen, on säädetty 120 vuotta. On vaikea heti keksiä  vuodelta 1886 sellaista oikeudenkäyntiä, jonka tapahtumat pitää vieläkin julkisuudelta varjella. Lyhyempi määräaika, kuten  enimmäisajan määrääminen 30 vuoteen,  tuntuisi perustellummalta.

Vielä 11 §:ssä todetaan asianosaisen oikeus saada tieto muunkin kuin julkisen oikeudenkäyntiasiakirjan sisällöstä, jos se on voinut vaikuttaa hänen asiansa käsittelyyn. Perusteluista (s. 83ss) käy ilmi, että ehdotetulla kohdalla on tarkoitettu  samassa oikeudenkäynnissä esitettyä materiaalia. Tämä rajaus lienee syytä nimenomaan todeta laissa sen välttämiseksi, etteivät innokkaat avustajat vaadi tämän lainkohdan perusteella salaiseksi julistettua tietoa esimerkiksi saman tuomarin istumista muista (vastaavanlaisista) jutuista.

Lopuksi 24 §:ssä säädetään tuomioistuimelle velvollisuus huolehtia siitä, että asianosainen saa tiedon ratkaisusta ennen yleisöä. Ehdotetusta lainkohdasta ei aiheutune juurikaan ongelmia käräjäoikeudelle, jossa valitusmahdollisuuden vuoksi asianosainen saa etukäteen tiedon ratkaisuajankohdasta. Hovioikeuden kannalta ehdotuksen yksityiskohtaisissa perustelussa ehdotetut menettelytavat edellä olevan vaatimuksen toteuttamiseksi, kuten soitto puoli tuntia ennen ratkaisun antamista ja suullinen selostus tuomiosta (s. 120) voivat olla hankalia eivätkä vallan vailla värinkäsityksiä. Ongelma poistuisi, jos asianosaiselle annettaisiin myös hovioikeudessa aina prosessiosoitteeseen ilmoitus ratkaisun antamisesta.

Lausunnon ovat laatineet käräjätuomarit Markku Nurmela ja Asko Nurmi. Lausunto on käsitelty tuomarikokouksessa.

Erkki Hämäläinen
laamanni