Oikeusministeriölle

Pyydettynä lausuntona oikeudenkäynnin julkisuutta hallintotuomioistuimissa ja yleisissä tuomioistuimissa koskevista ministeriön työryhmämietinnöistä 2005:6 ja 2005:7 esitän kunnioittavasti seuraavaa:

1. Eri lait yleisiä tuomioistuimia ja hallintotuomioistuimia varten

Mietintöjen pohjana on ollut oikeudenkäynnin julkisuustoimikunnan mietintö (KM 2002:1). Tuossa mietinnössä ehdotettiin julkisuuslakia, joka koskisi sekä yleisiä tuomioistuimia, että hallintotuomioistuimia. Nyt tämä yhteisyys on hylätty ja julkisuudesta yleisissä tuomioistuimissa ja hallintotuomioistuimissa säädettäisiin omissa laeissaan. Tätä periaatteelliseltakin kannalta merkittävää asiaa on työryhmämietinnöissä perusteltu varsin vähän, oikeastaan ei lainkaan. Kun nyt yleisiä tuomioistuimia koskeva julkisuuslakiehdotus on pitkälti samansisältöinen kuin KM 2002:1:n sisältämä yleislakiehdotus, on pääteltävissä, ettei komiteanmietintö ole tyydyttänyt hallintotuomioistuimia. Kun uusia työryhmämietintöjä lukee, erot eivät näytä päällisin puolin kovin suurilta, mutta eroja kuitenkin on. 
    Hallintotuomioistuimia koskeva julkisuuslakiehdotus on ensinnäkin ajatusmaailmaltaan selvästi lähempänä hallintoviranomaisten toiminnan julkisuutta säätelevää ns. julkisuuslakia kuin yleisiä tuomioistuimia koskeva lakiehdotus. Hallintolainkäytössäkin julkisuus on valtaosin asiakirjajulkisuutta, toisin kuin yleisessä lainkäytössä, jossa julkisuusproblematiikka jäsentyy nimenomaan suullisen istuntokäsittelyn julkisuuden kautta. 
    Toiseksi ns. asianosaisjulkisuus näyttäisi olevan yleisessä lainkäytössä ehdottomampi kuin hallintolainkäytössä. 
    Kolmantena erona on syytä noteerata erilaiset järjestelyt siitä, missä järjestyksessä (hallinto- vai lainkäyttöasiana) julkisuusratkaisut tehdään ja miten niihin haetaan muutosta. Hallintolainkäytön puolella päätöksenteko jakautuu hallintolinjaan ja lainkäyttölinjaan, mikä heijastuu tietyssä määrin myös päätöksestä tehtävään muutoksenhakuun. Yleisissä tuomioistuimissa julkisuuratkaisut ovat kaikki lainkäyttöasioita ja muutoksenhakukin tapahtuu siinä järjestyksessä, jota noudatetaan pääasiaratkaisusta tehtävässä muutoksenhaussa. Yleisten tuomioistuinten puolella ei ole katsottu voitavan mennä siihen, että ratkaisu ulkopuolisen pyyntöön saada tieto oikeudenkäyntiasiakirjasta olisi hallintoasia, jossa muutoksenhaku tapahtuisi hallintolainkäytön järjestyksessä. On haluttu estää sellaisen tilanteen syntyminen, että esim. korkeimman oikeuden päätökseen olla antamatta asiakirjaa voitaisiin hakea muutosta hallintotuomioistuimelta. Oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuus on osa oikeudenkäynnin julkisuutta, jossa ratkaisuvalta kuuluu tuomioistuimelle itselleen ja sen yläpuolella oleville tuomioistuimille. Ei ole tarpeen tai edes suotavaa, että aineistojulkisuudesta yleisessä tuomioistuimessa käsiteltävässä asiassa päättäisi viimekädessä hallintotuomioistuin.
    Erillislakien järjestelmä, joka osoittaa kuinka etäällä yleinen lainkäyttö ja hallintolainkäyttö (tai pikemminkin niiden edustajien ajatusmaailmat) ovat toisistaan, täytynee hyväksyä tosiasiana, jota vasteen on turha taistella. Omasta puolestani olisin ollut yhtenäislain kannalla. Erillislait ovat omiaan luomaan tarpeettomia rajoja lainkäyttösektorien välille ja vaikeuttamaan koko lainkäyttöjärjestelmää koskevaa julkisuustarkastelua.
    Seuraavassa tarkastelen eräitä yleisiä tuomioistuimia koskevan julkisuuslakiehdotuksen (2005:7) kohtia.

2. Yleisiä näkökohtia

2.1. Mietinnön yleistavoitteena oleva pyrkimys lisätä oikeudenkäyntien avoimuutta ja julkisuutta yleensä sekä parantaa lainkäytön läpinäkyvyyttä herättää tuskin kenessäkään vastaväitteitä. Samoin voidaan mietinnön keskeisiä ehdotuksia. Kokonaan uusi oikeudenkäynnin julkisuutta koskeva yleislaki on tarpeen. Säännösten systematisoinnissa jaottelu diaaritietojen, oikeudenkäyntiasiakirjojen, suullisen käsittelyn ja tuomioistuimen ratkaisun julkisuuteen vaikuttaa perustellulta.
    
2.2. Merkittävä yleislinjaus laissa on se, että oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuudesta säädettäisiin oikeudenkäynnin julkisuuslaissa eikä enää turvauduttaisi viittamaan yleiseen asiakirjajulkisuuslakiin. Viittaustekniikasta luopuminen on mielestäni hyvä ratkaisu. Oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuus on niin kiinteä osa oikeudenkäynnin julkisuutta, että säännökset siitä on syytä sijoittaa oikeudenkäynnin julkisuuslakiin. Tässä sääntelypyrkimyksessä on kuitenkin jääty eräällä tavalla puolitiehen: jo oikeudenkäyntiasiakirjan määrittelyssä (3,1 §:n 5 kohta) turvaudutaan julkisuuslakiin tehtävään viittaukseen, mikä kovasti vaikeuttaa lain sisällön selvittämistä (tästä myös jäljempänä yksityiskohtaisissa säännöskommenteissa); samoin jää tärkeä kysymys siitä, miten asianosainen, joka oikeudenkäynnissä saa tiedon salassa pidettävästä asiakirjasta, voi jatkossa käyttää asiakirjaa. Nämä kysymykset näyttävät jäävän edelleen julkisuuslain 23,2 §:n varaan. Voi kysyä eikö tällaiset määrittelyt ja asianosaisen salassapitovelvollisuus (joka koskee muutakin asianosaisen oikeudenkäynnissä tietoonsa saamaa salassa pidettävää asiaa) tulisi säätää oikeudenkäynnin julkisuutta koskevassa laissa, jos oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuudesta kerran halutaan säätää tässä laissa itsenäisesti.
    Uudessa laissa puhuttaisiin oikeudenkäyntiasiakirjojen eikä oikeudenkäyntiaineiston julkisuudesta kuten nykyisessä laissa. Terminologista muutosta voidaan perustella mietinnön perusteluissa esitetyillä syillä. Oikeudenkäyntiaineiston käsite viittaa kieltämättä usein ns. lailliseen oikeudenkäyntiaineistoon, johon kategoriaan julkisuutta ei tule rajoittaa. Lisäksi voidaan mainita, että oikeudenkäyntiaineistoa ovat myös tuomioistuinkäsittelyssä esitettävät suulliset lausumat, joiden julkisuus tulee säännellyksi käsittelyn julkisuussäännösten kautta.
    Nämä perustelut eivät tunnu kovin vakuuttavilta. Kun puhutaan oikeudenkäyntiaineiston julkisuudesta, ei ainakaan minulle tule mieleen se, onko aineisto ns. laillista aineistoa vai ei. Ratkaisevaa on vain, että aineisto on esitetty tai syntynyt oikeudenkäynnissä. En myöskään kuulu niihin, jotka eivät tajua, että oikeudenkäyntiaineiston julkisuus voi koskea vain sellaista materiaalia, joka jää tallennetussa muodossa ”henkiin” käsittelyn jälkeen. Ei kukaan ajattele, että oikeudenkäyntiaineiston julkisuus voisi tarkoittaa suullisen lausuman esittämisen julkisuutta. 
    Mietinnön termivalintaa voidaan kritisoida myös siitä, että ”oikeudenkäyntiasiakirja” viittaa sanana vain paperimuotoiseen materiaaliin. Esim. ääni- tai kuvatallenteiden kuuluminen oikeudenkäyntiasiakirjojen ryhmään tulee ilmi vasta oikeudenkäyntiasiakirjan määritelmän kautta (joka tästäkin syystä pitäisi olla oikeudenkäynnin julkisuuslaissa). Yleensäkin lakiehdotuksessa käytetty oikeudenkäyntiasiakirja-termi (vrt. oikeudenkäyntiaineisto) viittaa ajatukselliseen yhteyteen hallintoviranomaisten toiminnan julkisuuden kanssa. Hallinnossa julkisuus on nimenomaan asiakirjajulkisuutta. Oikeudenkäyntiaineisto-termin käyttäminen ottaisi enemmän lähtökohdaksi nimenomaan oikeudenkäyntiä koskevan julkisuuden. Puhuminen oikeudenkäyntiasiakirjoista (eikä oikeudenkäyntiaineistosta) johtaa vielä tiettyyn ”päällekkäisyyteen” suhteessa erikseen säänneltäviin tuomioistuimen ratkaisun ja diaaritietojen julkisuuteen, joissa niissäkin on kyse ”asiakirjajulkisuudesta”. Tästä ei kuitenkaan näyttäisi aiheutuvan sanottavaa haittaa. Summa summarum: mielestäni olisi parempi, jos laissa puhuttaisiin oikeudenkäyntiaineiston eikä oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuudesta.

2.3. Lakisystemaattisena asiana kiinnittyy huomio siihen, että ensin säädettäisiin oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuudesta ja sen jälkeen käsittelyn julkisuudesta. Mielestäni tässäkin näkyy ajatuksellinen yhteys viranomaistoiminnan julkisuuslakiin, jossa kyse on vain asiakirjajulkisuudesta. Kun puhutaan oikeudenkäyntien julkisuudesta, pitäisi lähteä käsittelyjulkisuudesta. Siitä pitäisi säätää lakisystemaattisesti ensin. Vasta sitten tulee vuoroon se, miten käsittelyn jälkeen arvioidaan käsittelyssä kertyneen aineiston julkisuutta.
    
2.4. Ehdotuksen mukaan jakautuisivat salassa pidettävät oikeudenkäyntiasiakirjat 1) suoraan lain nojalla (so. ilman tuomioistuimen salassapitomääräystä) salassa pidettäviin asiakirjoihin ja 2) tuomioistuimen määräyksestä salassa pidettäviin asiakirjoihin. Tällaiseen kaksijakoiseen järjestelmään siirryttiin julkisuuslain voimaantulon myötä. Sitä ennen oli vallalla järjestelmä, että oikeudenkäyntiaineisto oli julkista, jollei tuomioistuin määrännyt sitä salassa pidettäväksi. Ehkä vanhaan järjestelmään, joka kiistatta oli selkeämpi kuin uusi dualistinen järjestelmä, ei enää voida palata. Vanhassa järjestelmässä tuomioistuimen oli aina otettava kanta siihen, onko aineistossa jotakin sellaista, joka ei ole julkista. Nyt tätä ei monestikaan tarvitse tehdä, vaan asia jää useimmiten auki ratkaistavaksi siinä vaiheessa, kun joku pyytää asiakirjaa nähtäväkseen. Nyt ratkaisun tekee useinkin käsittelyn jälkeen toinen tuomari kuin se, joka on käsitellyt itse sen jutun, jonka julkisuudesta on kysymys. Vanhassa järjestelmässä ei kansliahenkilökunnan tarvinnut ryhtyä miettimään pyydettävän asiakirjan julkisuutta. Nyt aina sivullisen pyytäessä tietoja asiakirjoista ne on tarkkaan luettava läpi ennen tiedon antamista, jottei tietoa anneta asiakirjasta, jonka laki määrää pidettäväksi salassa. Onko tässäkin kohdin menty liiaksi seuraamaan hallinnon asiakirjajulkisuusjärjestelmää? Kaksijakoinen järjestelmä on myös jo lähtökohtaisesti enemmän ei-julkinen kuin vanha järjestelmä, joka lähti aineistojulkisuudesta ja salassapidosta tuli määrätä erikseen. Onki vaikea nähdä, miten lakiehdotus todella lisäisi oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuutta. Viranomaistoiminnan julkisuutta koskevan lain voimaantulo merkitsi oikeudenkäyntiasiakirjojen salassapidon laajentumista verrattuna sitä ennen vallinneeseen järjestelmään eikä lakiehdotus näytä tuovan siihen juurikaan muutoksia (ks. myös jälj. jakso 2.7.)..
    
2.5. Huomionarvoinen perusjärjestely on ehdotuksessa myös se, etteivät käsittelyn julkisuus ja oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuus, vaikka ne näyttävät päälinjoiltaan yhdensuuntaisilta, kulje ns. ”yksyhteen”, vaan oikeudenkäyntiasiakirjojen salassapidon ja suullisen käsittelyn suljettuisuuden edellytyksistä säädettäisiin kummastakin erikseen. Merkittävin ero on se, että tietyissä tapauksissa oikeudenkäyntiasiakirja on pidettävä salassa, kun taas suullisen käsittelyn suljettuisuus on aina harkinnanvarainen. Yhtäältä oikeudenkäyntiasiakirjan salassapito (suoraan lain nojalla tai tuomioistuimen määräyksestä) ei sellaisenaan merkitse sen suullisen käsittelyvaiheen suljettuisuutta, jossa asiakirja esitetään oikeudenkäyntiaineistoksi. Toisaalta suullisen käsittelyn toimittaminen yleisön läsnäolematta ei vastaavasti sellaisenaan merkitse käsittelyssä esitettävän aineiston pitämistä ulkopuolisilta salassa. Asiakirja- ja käsittelyjulkisuuden välillä tuskin vallitseekaan mitään muodollisloogista samansisältöisyyttä. Jotakin epäloogista on kuitenkin esim. siinä, ettei tuomioistuimella ole ehdotuksen mukaan velvollisuutta määrätä käsittelyasiakirjoja salaisiksi, vaikka se on määrännyt käsittelyn toimitettavaksi yleisön läsnäolematta. Vastaavasti suullisen käsittelyn istuntoa ei ole pakko määrätä suljetuksi siltäkään osin kuin siinä esitetään suoraan lain nojalla salassa pidettävä aineistoa. Mielestäni ehdotuksessa ovat käsittely- ja asiakirjajulkisuus erottautuneet liian kauas toisistaan elämään ”omaa elämäänsä”. Onko syynä se, että on ensin pohdittu oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuutta ja vasta sen jälkeen käsittelyjulkisuutta?

2.6. Tuomioistuimen ratkaisun julkisuuden sääntely nykyistä kattavammin on tarpeen. Ratkaisun julkisuussääntelyssä on kyse sekä ratkaisun julistamistilaisuuden julkisuudesta että ratkaisuasiakirjan julkisuudesta. Perusteltuna pidän ehdotuksen linjaa, ettei ratkaisu olisi miltään osin suoraan lain nojalla salassa pidettävä, vaan ratkaisun salassapitoon (niiltä osin joilta se voidaan määrätä salassa pidettäväksi) vaadittaisiin aina tuomioistuimen päätös. Tiettyä epäloogisuutta voidaan kuitenkin nähdä siinä, että ratkaisu tai ratkaisun sisältävä asiakirja olisi harkinnanvaraisesti julkinen siltäkin osin kuin se sisältää tietoja oikeudenkäyntiasiakirjasta, joka on suoraan lain nojalla salassa pidettävä.
    Ratkaisun julkisuutta koskevat säännökset koskevat luonnollisesti nimenomaan tuomioistuimen pääasiaratkaisua tai lopullista päätöstä. Ehdotuksen perusteluissa on korostettu linjausta, että ratkaisun tai ratkaisuasiakirjan julkisuus on nyt erotettu itse käsittelyn julkisuudesta ratkaistavaksi yksistään ratkaisun sisältämien tietojen perusteella. Tämä varmaan pääosin onkin perusteltua silloin kun on kyse tuomion tai lopullisen päätöksen julkisuudesta. Sen sijaan voidaan kysyä, miten sääntely sopii esim. suljetussa istuntokäsittelyssä tehtyihin prosessiratkaisuihin. Istunnon suljettuisuus kattanee myös istunnossa tehdyt prosessiratkaisut, ainakin niiden julistamisen. 
   Ehdotuksen kannanotot ratkaisun julkisuuteen contra salassapitoon vaikuttavat yleisesti ottaen perustelluilta. Aiheellinen täydennys lakiin on mm. säännös julkisesta ratkaisuselosteesta silloin, kun ratkaisu (lopputulosta ja sovellettuja lainkohtia lukuun ottamatta) on määrätty pidettäväksi salassa.

2.7. Jossakin määrin ongelmallisena pitäisin ehdotuksen kantaa siitä, milloin tuomioistuimen tulee tehdä ratkaisu julkisuutta koskevassa kysymyksessä (ehdotus: pyydettäessä tai jos tuomioistuin pitää ratkaisun tekemistä tarpeellisena taikka jos sivullinen pyytää oikeudenkäyntiasiakirjan sisällöstä tietoa; muu kuin ratkaisuasiakirjan julkisuutta koskeva ratkaisu on tehtävissä myös vireilläolon päätyttyä).
   Ehdotus merkitsee, että oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuuskysymys jää monissa tilanteissa oikeudenkäynnin aikana avoimeksi ja tulee ratkaistavaksi – jos ylipäätään tulee – vasta jutun vireilläolon päätyttyä.
   Ehdotus kuvastaa ajattelua, että tuomioistuin rinnastuu hallintoviranomaiseen, joka tekee ”kammiossaan” työtään ja ottaa kantaa salassapitoon vain, jos joku pyytää tietoja. Sen sijaan ajattelu (jota kohtaan tunnen itse sympatiaa), että oikeudenkäynnissä asiakirjajulkisuuskin kuuluu itse prosessin julkisuuteen, jota koskeva ratkaisu on sekin menettelyä koskeva lainkäyttöratkaisu, joka tuomioistuimen on tehtävä oikeudenkäynnin aikana riippumatta siitä, onko joku pyytänyt käsittelyä suljetuksi tai tietoa oikeudenkäyntiasiakirjasta. Se, että ratkaisu tehdään ”vain pyydettäessä” viestii, ettei julkisuusratkaisu olisikaan oikeudenkäyntiin kuuluva lainkäyttöratkaisu, vaan enemmänkin ”hallinnollinen” ratkaisu. Tämä on ristiriidassa sen ehdotuksessa omaksutun linjauksen kanssa, että julkisuusratkaisut ovat, kuten muutoksenhakusäännöksistä ilmenee, lainkäyttöratkaisuja. (Vrt. myös edellä kohta 2.4.)

3. Säännöskohtaisia kommentteja

1 ja 2 §. Ehdotuksen 1 §:ssä on säännös julkisuusperiaatteen mukaisesta lähtökohdasta ja 2 §:ssä säädetään lain soveltamisalasta. Mielestäni soveltamisalasäännös on loogisessa ennakkoluonteisuusjärjestyksessä ennen julkisuusperiaatesäännöstä – niin tärkeää kuin onkin mahdollisimman varhaisessa vaiheessa ”liputtaa julkisuuden puolesta”. Tämä järjestys on ehdotettua parempi etenkin nyt, kun hallintotuomioistuimet jäävät lain soveltamisalan ulkopuolelle. Siis ensin soveltamisalasäännös ja vasta sen jälkeen ns. substanssisäännökset.

3 §. Tässä määritelmäpykälässä pitäisin ongelmallisena, kuten on jo edellä tullut esiin (jakso 2.2), että oikeudenkäyntiasiakirjan määrittelyssä on turvauduttu viittaukseen viranomaisen toiminnan julkisuudesta annetussa laissa oleviin asiakirjamääritelmiin. Tällä tosin saavutetaan yhtenäisyys mainitun lain asiakirjakäsitteen kanssa, mutta lain luettavuus ja informatiivisuus kärsii kovasti. On pakko kaivaa esille toinen lakikirja, josta julkisuuslaki löytyy. Esimerkiksi sellaiset tärkeät asiat kuin ääni- ja videotallenteiden asema, samoin kuin sähköisessä muodossa olevat esitykset jäävät tämän viittauksen taakse ilman minkäänlaista mainintaa oikeudenkäynnin julkisuuslaissa. Kun otetaan huomioon tällaisten tallenteiden keskeinen asema, pitäisin parempana, että oikeudenkäyntiasiakirjan käsite kirjoitettaisiin pykälätekstiin itsenäisesti auki. Onhan esityksessä nimenomaisesti haluttu säätää oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuudesta itsenäisesti suhteessa viranomaistoiminnan julkisuuslakiin.
    Pykälän toisen momentin säännös, että ”mitä oikeudenkäyntiasiakirjasta säädetään, koskee vastaavasti esinettä” vaikuttaa jotenkin töksähtävältä. Ilmeisesti tahdotaan sanoa, että mitä oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuudesta tässä laissa säädetään, koskee vastaavasti ”esineen julkisuutta”. Julkisuusintressi kohdistuu ensi sijassa siihen, että esine, joka on esitetty oikeudenkäynnissä todisteeksi tai jota on katsastettu paikan päällä, päästään näkemään. Siinä tilanteessa, että oikeudenkäynnissä toimitetaan esim. kiinteistön katselmus, on kyse ensi sijassa tuon tilaisuuden julkisuudesta eikä niinkään itse katselmusobjektin julkisuudesta. Oikeudenkäynnin jälkeen ei kyseinen kiinteistö ole enää ”julkinen”. Sama koskee yleensä myös todisteiksi esitettyjä irtaimia esineitä. Momentin sanamuotoa pitäisi vielä miettiä. Momentti on sitä paitsi ”väärässä paikassa”. Momentti ei sisällä mitään pykäläotsikon mukaista määritelmää, vaan säätää viittausmuodossa esineen julkisuudesta.

5 §. Pykälän toisen momentin sanonta ei vaikuta onnistuneelta. Asianosaisen pyyntö ei kohdistu sanaan säätää, vaan julkisuuteen. Lisäksi sanoisin ”tarkoitettu tieto” enkä säädetty tieto.
Kirjoittaisin: Edellä 1 momentissa tarkoitettu tieto asianomistajan henkilöllisyydestä on kuitenkin julkinen, jos asianomistaja tätä pyytää. (Säännöksen soveltaminen käytännössä edellyttää asianomistajan informoimista siitä, että hän voi tällä tavoin määrätä julkisuudesta.) 

6 §. Säännös menee suoraan oikeuteen saada tieto julkisesta asiakirjasta ja liittyy siten ehdotuksen 1 §:ään, jossa säädetään julkisuusolettamasta. Poikkeuksista julkisuuteen säädetään taas 7 ja 8 §:ssä. Pykälän sanoma siis on, että oikeudenkäyntiasiakirjasta saa jokainen tiedon, jollei asiakirjaa sen mukaan kuin jäljempänä säädetään määrätä pidettäväksi salassa (tai jollei julkisuusajankohta ole vielä käsillä). Sanoma tulee kyllä ilmi, mutta jollain tavoin 6 § ”töksähtää”.

7 §. Tämä lainkohta on sisäiseltä logiikaltaan sikäli ongelmallinen 1)-3) kohtien osalta, että säännös yhtäältä määrää tuomioistuimelle salassapitovelvollisuuden, mutta toisaalta se, milloin velvollisuus on olemassa, riippuu tuomioistuimen harkinnasta. Eli itse asiassa kyse on harkinnanvaraisesta eikä pakottavasta säännöksestä. Vastaavaan – mielestäni vähemmän onnistuneeseen – lainkirjoittamistapaan olen törmännyt ennenkin (esim. tuomioistuimen on tehtävä sitä ja sitä, jos tuomioistuin harkitsee tiettyjen edellytysten täyttyvän; pitäisi kirjoittaa: tuomioistuimella on valta toimia tietyllä tavalla katsoessaan tiettyjen edellytysten täyttyvän). Kenenkään velvollisuus, edes tuomioistuimen, ei saa olla riippuvainen velvoitetun omasta harkinnasta.
    Kirjoittaisin säännöksen 5) kohdassa auki sen, mitä yhteystietoja tarkoitetaan (ajatus oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuuden erillisyydestä suhteessa yleiseen julkisuuslakiin).

8 §. Kuten säännöksen perusteluista ilmenee, tässä tarkoitetaan säätää, että tuomioistuin voi määrätä muitakin kuin 7 §:ssä tarkoitettuja oikeudenkäyntiasiakirjoja salassa pidettäväksi. Tämän vuoksi pykälän sanonta ”muutoinkin päättää” on hämäryydessään epäonnistunut. Kirjoittaisin: ”Tuomioistuin voi asianosaisen pyynnöstä tai muusta erityisestä syystä päättää, että muukin kuin 7 §:ssä tarkoitettu oikeudenkäyntiasiakirja on pidettävä tarpeellisilta osin salassa, jos . . .”

14 §. Säännös sikäli vaikea hahmottaa, että tietyin osin eri kohtien keskinäiset suhteet jäävät hämäriksi.
   Mikä on 3) kohdan suhde 7a) kohtaan? Onko niissä kyse jollain tavoin eri tilanteista?
   Mikä ero on 7a) kohdalla ”velvoitetaan ilmaisemaan seikka, jonka ilmaisemisesta saisi muuten kieltäytyä” ja 7b) kohdalla ”velvoitetaan vastaamaan kysymykseen, johon vastaamisesta voisi muuten kieltäytyä”?
   Eivätkö 7a) kohta ”velvoitetaan . . . tuomaan . . . asiakirja, jonka . . .tuomisesta saisi lain mukaan muuten kieltäytyä” ja 7c) kohta ”esitettävä oikeudenkäyntiasiakirja sisältää . . . sellaista, josta . . . henkilö saa kieltäytyä kertomasta” ole päällekkäisiä? Vai viittaakko a) kohta asiakirjaan kohdistuvaan katselmustodisteluun ja c) kohta varsinaiseen asiakirjatodisteluun?
   Tarkoittaako sanonta ”muuten kieltäytyä” tilanteita, joissa vaitiolo-oikeus tai editiosta kieltäytymisoikeus poikkeuksellisesti murretaan?
   Milloin voidaan päätyä 7c) kohdan mukaiseen tilanteeseen: oikeudenkäynnissä esitetään asiakirja, joka sisältää todistajan vaitiolovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja tai tietoja, joista todistajalla on vaitiolo-oikeus eikä vaitiolo-oikeudesta luovuta?
   Koko pykälä on mielestäni lakiehdotuksen sekavin. Näyttää siltä, että nykyisen lain säännöksiä on vain siirretty uuteen lakiin sen enempää pohtimatta säännösten tulkintavaikeuksia.

17 §. Tässä taltiointipykälässä kiintyy huomio siihen, että käsittelyn televisiointi silloinkin, kun kyseessä on suora lähetys, luokitellaan ”taltioinniksi”, vaikka kyseessä on itse asiassa julkisen käsittelyn laajennus oikeussalin ulkopuolelle. TV-katsojatkin ovat jossakin mielessä ”läsnä olevaa yleisöä”. On todella eri asia ottaa istunnossa valokuva kuin välittää istunto TV:n välityksellä salin ulkopuolelle. Mielestäni 14 §:n säännökset käsittelyn pitämisestä suljettuna koskevat jo luonnostaan televisiointia salin ulkopuolelle. Televisioinnissa on kyse yleisöjulkisuudesta eikä oikeudesta ”tallentaa” istuntoa.
   Menemättä ongelmakenttään enemmälti totean, että oikeudenkäynnin televisiointi pitäisi säännöstasolla rinnastaa yleisöjulkisuuteen ja siitä tehtäviin poikkeuksiin.

30 §. Myös ne prosessinjohdolliset ratkaisut, joita perustelujen mukaan muutoksenhakusäännös ei koske, ovat ”tuomioistuimen tämän lain nojalla tekemiä ratkaisuja”. Lain sanamuoto ei mielestäni anna riittävää informaatiota siitä, että prosessinjohtoratkaisut jäävät muutoksenhakuoikeuden ulkopuolelle. Pitäisi kirjoittaa oma momentti, jossa säädettäisiin, että  -- §:ssä tarkoitettuun ratkaisuun ei saa hakea muutosta.

Helsinki 26.10.2005

Juha Lappalainen
professori, Helsinki