KORKEIN HALLINTO-OIKEUS
Päivämäärä	Numero
13.9.2005	H 169/05 Oikeusministeriö
Viite: OM:n kirje 22.6.2005, nro OM 24/41/2004, OM 38/41/2002

LAUSUNTO

Oikeusministeriö on varannut korkeimmalle hallinto-oikeudelle tilaisuuden lausunnon antamiseen oikeudenkäynnin julkisuus hallintotuomioistuimissa -työryhmän mietinnöstä (2005:6) ja oikeudenkäynnin julkisuus yleisissä tuomioistuimissa -työryhmän mietinnöstä (2005:7).

Korkeimmassa hallinto-oikeudessa asiaa on valmisteltu työryhmässä, johon ovat kuuluneet hallintoneuvokset Esa Aalto ja Pekka Vihervuori, ma. tiedotuspäällikkö Teuvo Arolainen sekä vanh. hallintosihteeri Mikko Rautamaa. Työryhmä on laatinut asiasta muistion, jota on käsitelty korkeimman hallinto-oikeuden kansliaistunnossa 13.9.2005.

Muistio lähetetään oheisena.
Presidentti	Pekka Hallberg
Kansliapäällikkö	Sakari Vanhala

11
MUISTIO TYÖRYHMÄMIETINNÖSTÄ OIKEUDENKÄYNNIN JULKISUUS HALLINTOTUOMIOISTUIMISSA (2005:6) JA TYÖRYHMÄMIETINNÖSTÄ OIKEUDENKÄYNNIN JULKISUUS YLEISISSÄ TUOMIOISTUIMISSA (2005:7)
Taustaa

Oikeudenkäynneissä esille tulevien tietojen julkisuudesta ja salassapidosta on säädetty laissa oikeudenkäynnin julkisuudesta (945/1984). Lisäksi sovelletaan lakia viranomaisten toiminnan julkisuudesta (621/1999), lakia verotustietojen julkisuudesta ja salassapidosta (1346/1999), lakia sosiaalihuollon asiakkaan asemasta ja oikeuksista (812/2000) sekä muissa laeissa olevia salassapitosäännöksiä.

Oikeudenkäynnin julkisuutta koskevien säännösten uudistaminen otettiin selvitettäväksi pian viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain voimaantulon jälkeen. Oikeudenkäynnin julkisuus -toimikunta luovutti mietintönsä (KM 2002:1) 7.2.2002. Korkein hallinto-oikeus antoi tästä mietinnöstä lausunnon oikeusministeriölle 14.5.2002. Hallintolainkäytön julkisuussääntelyn valmistelua jatkanut Oikeudenkäynnin julkisuus hallintolainkäytössä -työryhmä luovutti mietintönsä (työryhmämietintö 2003:8) 3.7.2003. Korkein hallinto-oikeus antoi tästä mietinnöstä lausunnon oikeusministeriölle 3.10.2003. Vuonna 2004 asetetut Oikeudenkäynnin julkisuus hallintotuomioistuimissa -työryhmä ja Oikeudenkäynnin julkisuus yleisissä tuomioistuimissa - työryhmä luovuttivat mietintönsä (työryhmämietinnöt 2005:6 ja 2005:7) 13.6.2005.

Yleistä

Oikeudenkäynnin julkisuus hallintolainkäytössä -työryhmän mietintö (2005:6) sisältää ehdotuksen oikeudenkäynnin julkisuutta koskevaksi lainsäädännöksi hallintotuomioistuimissa. Esityksen mukaan

22
oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuus ja salassapito määräytyisivät pääosin viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain ja muissa laeissa olevien salassapitosäännösten mukaisesti. Tämä merkitsee sitä, että hallintomenettelyvaiheessa salassa pidettäväksi säädetyt asiakirjat eivät yleensä tulisi yleisöjulkisiksi oikeudenkäyntivaiheessakaan. Hallintotuomioistuin voisi kuitenkin päätöksellään laajentaa oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuutta oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin varmistamiseksi.

Oikeudenkäynnin julkisuus yleisissä tuomioistuimissa -työryhmän mietintö (2005:7) sisältää ehdotuksen oikeudenkäynnin julkisuutta koskevaksi lainsäädännöksi yleisissä tuomioistuimissa. Ehdotuksessa on osittain irtauduttu viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain salassapitosäännöksistä.

Korkein hallinto-oikeus on Oikeudenkäynnin julkisuus hallintolainkäytössä -työryhmän mietinnöstä (2003:8) antamassaan lausunnossa oikeusministeriölle 3.10.2003 arvioinut tarkoituksenmukaiseksi sisällyttää oikeudenkäynnin julkisuutta hallintotuomioistuimissa ja yleisissä tuomioistuimissa koskevat säännökset samaan lakiin. Nyt tarkasteltavat ehdotukset oikeudenkäynnin julkisuutta koskeviksi laeiksi poikkeavat lähtökohdiltaan kuitenkin huomattavasti toisistaan erityisesti suhteessa viranomaisten toiminnan julkisuudesta annettuun lakiin. Tämän takia on selkeyssyistä perusteltua, että oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa ja yleisissä tuomioistuimissa säädetään eri laeissa. Hallituksen esitykset eduskunnalle on kuitenkin syytä antaa samaan aikaan.

Oikeudenkäynnin julkisuutta hallintotuomioistuimissa koskevan lakiehdotuksen yksi keskeinen lähtökohta on se, että asiakirjojen julkisuus ja salassapito määräytyisivät hallintotuomioistuimissa pääsääntöisesti samoilla perusteilla kuin hallintoviranomaisissakin. Työryhmän esittämät perustelut tälle sääntelyratkaisulle ovat asianmukaiset. Lakiehdotus ei merkitse perustavanlaatuista muutosta nykytilaan nähden. Yleisöjulkisuus toteutuu jo nykyään laajasti useissa hallintotuomioistuinten käsittelemissä yhteiskunnallisesti tärkeissä asiaryhmissä, kuten ympäristö-, kaava- ja kunnallisasioissa. Oikeudenkäyntiaineistoihin ja päätöksiin sisältyy kuitenkin säännönmukaisesti muilta kuin asianosaisilta salassa pidettäviä tietoja esimerkiksi verotukseen, sosiaaliturvaan ja terveydenhoitoon liittyvissä asioissa. Arkaluonteisia tietoja voi liittyä sekä luonnollisten henkilöiden että oikeushenkilöiden toimintaan. Oikeutettuja salassapitointressejä on myös eräillä julkisen vallan käyttäjillä, kuten ulkoasiain-, poliisi- ja puolustushallinnolla.

Hallintolainkäytössä on kysymys siitä, että asianosainen hakee hallintotuomioistuimelta muutosta lainvastaisena pitämäänsä hallintoviranomaisen päätökseen. Asianosainen käyttää perustuslaissa

33
turvattua muutoksenhakuoikeuttaan. Mikäli hallintoviranomaisvaiheessa muilta kuin asianosaisilta salassa pidetyt tiedot muuttuisivat yleisöjulkisiksi hallintotuomioistuimessa, asianosainen saattaisi luopua muutoksenhausta. Asianosainen siis voisi joutua luopumaan oikeudestaan hakea muutosta lainvastaiseksi katsomaansa hallintopäätökseen voidakseen säilyttää oikeutensa yksityisyyteen tai liiketoimintansa luottamuksellisuuteen. Tämän vuoksi on perusteltua, että asiakirjojen julkisuus ja salassapito määräytyvät hallintotuomioistuimissa pääosin samoilla perusteilla kuin hallintoviranomaisissa.

Tuomioistuimilla ei ole omaa tarvetta pitää yleisöltä salassa tietoja, joita ne käsittelevät oikeudenkäynnissä. Käytännössä niiden ainoa salassapitointressi liittyy neuvottelusalaisuuden säilyttämiseen. Tuomioistuinten velvollisuutena on kuitenkin lainvalmistelun yhteydessä kiinnittää lainsäätäjän huomiota oikeusturvan saatavuuteen.
Yksi lakiehdotuksen keskeisistä tavoitteista on turvata hallintotuomioistuinten päätösten ja niiden perustelujen julkisuus mandollisimman laajasti. Tuomioistuinten päätösten mandollisimman laaja yleisöjulkisuus on tärkeää siksi, että tuomiovallan käyttöä voitaisiin riittävästi arvioida ja että yksilöt ja yhteisöt saisivat tehokkaasti tiedon oikeuksiinsa ja velvollisuuksiinsa vaikuttavista ratkaisuista. Tavoitteen turvaamiseksi oikeusministeriön työryhmä esittää järjestelmää, jossa hallintotuomioistuinten diaarien eräät voimassa olevan lainsäädännön mukaan julkiset asianosaistiedot pidettäisiin salassa. Tämä mandollistaisi sen, että muut kuin asianosaiset voisivat saada myös sellaisia tuomioistuinten päätöksiin sisältyviä tietoja, jotka ilman asianosaisten nimien salaamista olisi pidettävä salassa. Työryhmän ehdottama ratkaisu on varauksin hyväksyttävissä, kun otetaan huomioon, että se turvaa samalla sekä yksityisyyden suojaa että julkisuusperiaatteen toteutumista. Kysymys on valinnasta yleisöjulkisuuden eri toteuttamismuotojen välillä.
Seuraavassa tarkastellaan yksityiskohtaisemmin Oikeudenkäynnin julkisuus hallintotuomioistuimissa - työryhmän mietintöä ja siihen liittyviä lakiehdotuksia. Oikeudenkäynnin julkisuus yleisissä tuomioistuimissa -työryhmän mietintöä käsitellään vain eräiden yksittäisten seikkojen osalta.

44

Oikeudenkäynnin julkisuus hallintotuomioistuimissa -työryhmän ehdotukset Yleiset säännökset

Työryhmän mietintöön Liittyvän lakiehdotuksen laiksi oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa 1 §:ssä määritellään, mikä on julkisuusperiaatteen sisältö hallintolainkäytössä. Julkisuusperiaatteen nimenomainen sisällyttäminen lakiin on perusteltua ja määrittely on asianmukainen. Toisin kuin lakiehdotuksen yksityiskohtaisissa perusteluissa lausutaan, julkisuusperiaatteen määrittely yleisiä tuomioistuimia koskevassa julkisuussääntelyssä ei ole ainakaan sanonnallisesti yhdenmukainen hallintotuomioistuimia koskevan julkisuussääntelyn kanssa. Julkisuusperiaatteen sisältö ei voi erota toisistaan eri tuomioistuinlohkoilla.

Lakiehdotuksen 2 §:n mukaan lakia sovelletaan ainoastaan hallintolainkäyttöasian käsittelyyn ja vain hallintotuomioistuimissa, jotka myös lähemmin määritellään pykälässä. Soveltamisalamäärittely on asianmukainen ja säännöksen yksityiskohtaisista perusteluista ilmenee selventävästi, että lakia ei sovelleta hallintotuomioistuimelle annettuihin tai sen laatimiin asiakirjoihin siinä varsin tavanomaisessa tilanteessa, että asiakirjat on asian käsittelyn hallintotuomioistuimessa päätyttyä palautettu hallintoviranomaiselle joko säilytettäväksi tai asian uudelleen käsittelyä varten. Materiaalisesti tällä seikalla ei ole suurta merkitystä, kun työryhmän ehdotukset merkitsevät sitä, että asiakirjojen julkisuus ja salassapito määräytyisivät hallintolainkäytössä ja hallinnossa pitkälti samoilla perusteilla.

Oikeusministeriön työryhmän kanta on, että lakia sovellettaisiin paitsi hallintotuomioistuimissa myös niissä muutoksenhakuasioita käsittelemään perustetuissa lautakunnissa, joissa sovelletaan hallintolainkäyttölakia. Kanta on perusteltu, mutta tulisi vielä harkita, tulisiko lakia soveltaa myös virkamieslautakunnassa, vaikka sen toiminnassa ei hallintolainkäyttölakia sovelletakaan. Käsittelyn julkisuuden määräytymisen perusteet eivät virkamieslautakunnassa voi olla toiset kuin muissa vastaavan kaltaisissa lautakunnissa.

Lakiehdotuksen 2 §:ssä todetaan vielä, että siltä osin kuin oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa annetussa laissa ei toisin säädetä, hallintotuomioistuimessa sovelletaan, mitä viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetussa laissa säädetään. Viittaus on sinänsä tarpeellinen, mutta toisaalta riittämätön, kun hallintotuomioistuimissa on oikeusministeriön työryhmän ehdotuksen mukaan tarkoitettu sovellettavan edelleen myös lakia verotustietojen julkisuudesta ja salassapidosta,

55
lakia sosiaalihuollon asiakkaan asemasta ja oikeuksista sekä muissa laeissa olevia salassapitosäännöksiä, kuten ilmenee esimerkiksi lakiehdotuksen 5 §:stä. Säännösten välistä suhdetta olisi ainakin perusteluissa syytä selventää.

Tiedot oikeudenkäynnistä

Lakiehdotuksen 3 §:n 1 momentin pääsäännön mukaan hallintotuomioistuimen diaariin ja vastaavaan asiakirjarekisteriin merkittävät hallintolainkäyttöasiaa koskevat tiedot asianosaisesta, käsiteltävästä asiasta ja asian käsittelystä sekä ratkaisusta ovat julkisia. Ratkaisu korostaa asianmukaisesti diaarin julkisuutta. Lakiehdotuksen perusteluista ei ilmene, tarkoitetaanko lainkohdassa oikeastaan sitä, että kaikki diaariin tai sen yhteyteen hallintolainkäyttöasiassa merkittävät tiedot, kuten tuomioistuimen toiminnan apuvälineiksi tarkoitetut asia- ja hakusanat, ovat pääsäännön mukaan julkisia.

Oikeusministeriön työryhmän kannan mukaan diaarin julkisuus on kuitenkin ongelmallista sikäli, että diaariin sisältyvien henkilön tunnistetietojen yhdistämismandollisuus hallintotuomioistuinten päätösten sisältämiin tietoihin johtaa henkilöä koskevan salassa pidettävän tiedon paljastumiseen, vaikka henkilön tunnistetiedot salassa pidettäviä tietoja sisältävästä päätöksestä peitettäisiinkin. Tästä syystä pykälän 2 momenttiin on otettu säännös, joka edellyttää diaariin merkittyjen henkilön tunnistetietojen salassa pitämistä eräissä tilanteissa. Tässä yhteydessä voidaan myös todeta, että oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain 2 §:n mukaisesti nykyään määräytyvä diaaritietojen julkisuus merkitsee eräissä hallintotuomioistuinten käsittelemissä asiaryhmissä sitä, että tuomioistuinten diaareissa eräät hallintoviranomaisten diaareissa salassa pidettävät tiedot ovat julkisia.

Diaarin julkisuutta ja veroasioita koskevien päätösten julkaisemista koskevien säännösten ristiriitaisuuteen ja yhteensopimattomuuteen on kiinnitetty huomiota luonnollisten henkilöiden tuloverotusta koskevan korkeimman hallinto-oikeuden päätöksen julkisuutta koskevassa vuosikirjaratkaisussa KHO 2002:52. Toisaalta päätöksessä todetaan, että tuomioistuimen diaariin ja muuhun asiakirjahakemistoon tehtyjen merkintöjen julkisuudesta ei voida suoraan johtaa lisärajoituksia päätösten julkaisemiselle. Jäljennös veroasiassa annetusta korkeimman hallinto-oikeuden päätöksestä annettiin verovelvollisen nimi ja muut tunnistetiedot peitettyinä, vaikka julkisista diaaritiedoista voitiinkin saada selville, ketä tuo päätös koski.

Ei ole aivan itsestään selvää, muodostuisiko tietojen yhdistämismandollisuus niin vakavaksi ongelmaksi, että diaaritietojen julkisuutta on kavennettava, jotta salassa pidettäviä tietoja sisältävistä

66
hallintotuomioistuimen päätöksistä voitaisiin yhä antaa jäljennöksiä ja niitä julkistaa pelkästään henkilön tunnistetiedot peittäen. Kun voimassa olevan lainsäädännön perusteella kuitenkin on edelleenkin eräissä hallintotuomioistuinten käsittelemissä keskeisissä asiaryhmissä tulkinnanvaraista, voidaanko salassa pidettäviä tietoja sisältävistä päätöksistä yhä antaa tietoja edellä kuvatulla tavalla menetellen, voidaan oikeusministeriön työryhmän esittämää ratkaisua eräiden diaaritietojen salassa pitämisestä pitää varauksellisesti hyväksyttävänä. Ehdotettu sääntely kuitenkin edellyttää, että selvästi säädetään myös siitä, että tuomioistuimen päätöksistä ei saa henkilön tunnistetietojen lisäksi salata muita tähän henkilöön liittyviä tietoja, jos henkilön tunnistetiedot diaarissa ovat salassa pidettäviä.

Työryhmän ehdotuksen keskeisenä ja perusteltuna tavoitteena on turvata hallintotuomioistuinten päätösten ja niiden perustelujen julkisuus mandollisimman laajasti. Menettelytapana henkilön tunnistetietojen peittäminen on huomattavasti käytännöllisempi ja tiedonsaannin selvästi laajemmin turvaava kuin menettely, jossa tunnistetietojen peittämisen sijasta päätöksestä peitetään sen sisältämät salassa pidettävät tiedot. Oikeudenkäynnin asiakirjajulkisuuden toteutumisen kannalta tärkeintä on päätösten mandollisimman suuri julkisuus, ja oikeusministeriön työryhmän ehdottamaa ratkaisua voidaan puoltaa siitäkin huolimatta, että tiettyä henkilöä koskevan oikeudenkäynnin olemassaolon julkisuuden varmistamiseksi diaarin julkisuus on keskeinen seikka.

Tuomioistuinten diaarit ovat nykyään yleisön selattavissa tietokonepäätteiden avulla, minkä vuoksi julkisista diaaritiedoista on helppoa selvittää asianosaiset niissäkin asioissa, joissa päätökset sisältävät salassa pidettäviä tietoja. Tietojen yhdistämismandollisuutta vaikeuttaisi jossain määrin jo se, että diaaritietoja ei nykytilanteesta poiketen voitaisi enää selata diaarinumeron tai päätöksen antopäivän perusteella tai että salassa pidettäviä tietoja sisältäviä päätöksiä julkaistaessa tai niistä kopioita annettaessa päätöksistä poistettaisiin asianosaistietojen lisäksi diaarinumerot ja antopäivätiedot. Diaarinume-ro- ja antopäivätietojen poistaminen päätösjäljennöksistä on muista syistä kuitenkin hyvin ongelmallista.

Diaariin sisältyvien henkilön tunnistetietojen osittainen salassapito merkitsee periaatteellisesti ja tosiasiallisesti huomattavaa muutosta nykytilaan, jossa diaarin asianosaistiedot ja asian laatu lähes kaikissa asiaryhmissä ovat oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain 2 §:n nojalla aina julkisia. Henkilöiden yksityisyyden suoja eräissä asiaryhmissä paranisi, mutta vastaavasti tiettyä henkilöä koskevan oikeudenkäynnin olemassaolo ei ilmenisi yleisön saatavilla olevista diaaritiedoista. Tässä suhteessa oikeusministeriön työryhmä ei ole asiaa juuri problematisoinut eikä muutosta perustellut, mutta asiaa on tarkasteltu työryhmämietinnössä 2003:8 (Oikeudenkäynnin julkisuus

77

hallintolainkäytössä).
Diaaritietojen salassapitoaika määräytyisi oikeusministeriön työryhmän ehdotuksen mukaan viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 31 §:n säännösten mukaisesti. Salassapitoaikaa ei kuitenkaan ole syytä ulottaa niin pitkäksi kuin se yksityiselämän suojaan liittyvien salassapitoperusteiden kohdalla mainitun pykälän mukaan on. Diaaritietojen perusteltu salassapitoaika olisi 25 vuotta asian vireille tulosta.

Oikeusministeriön työryhmän ehdotus ei ole aukoton. Hallintotuomioistuinten päätöksiin voi sisältyä salassa pidettäviä tietoja sellaisissakin asioissa, joissa henkilön tunnistetietoja diaarissa ei lakiehdotuksen 3 §:n 2 momentin perusteella voida pitää salassa pidettävinä. Tällöin jää yhä tapauskohtaisen harkinnan varaan, mitkä tiedot peitettyinä tietoja päätöksistä voidaan antaa ja niitä julkistaa. Yhden tällaisen ryhmän muodostavat päätökset, joihin sisältyy yksityisiä liikesalaisuuksia. Kun diaaritiedot olisivat julkiset, tietoja voitaisiin uuden lain voimaan tultua mandollisesti antaa vain siten, että salassa pidettävät tiedot päätöksestä peitetään mutta ei asianosaistietoja. Näin täytyisi mandollisesti menetellä myös silloin, kun salassapitotarve ei liity asianosaista koskevaan tietoon. Tämä merkitsisi sitä hankalaa ja kyseenalaista kahtiajakoa, että eräistä salassapidettäviä tietoja sisältävistä päätöksistä voitaisiin antaa jäljennöksiä pelkästään asianosaistiedot peittäen, kun taas eräistä päätöksistä tulisi peittää salassa pidettävät tiedot, mutta ei asianosaistietoja. Ennakkopäätösten julkaisemisenkin kannalta olisi ongelmallista, jos perusteluja ei voitaisi kokonaisuudessaan sisällyttää julkaistavaan ratkaisuselosteeseen.

Tulkinnanvaraiseksi saattaa jäädä myös se varsin olennainen seikka, missä muodossa veroasioita koskevista päätöksistä voidaan antaa jäljennöksiä. Lakiehdotuksen 3 §:n 2 momentissa kyllä mainitaan verotustietojen julkisuudesta ja salassapidosta annettu laki, mutta on kyseenalaista, voidaanko mainitusta laista johtaa verovelvollisen tunnistetiedon salassapito tuomioistuimen diaarissa, toisin kuin oikeusministeriön työryhmä on arvioinut (työryhmän käsitys ilmenee esimerkiksi lakiehdotuksen 4 §:n yksityiskohtaisista perusteluista). Verotustietojen julkisuudesta ja salassapidosta annetun lain 22 §:n mukaan korkein hallinto-oikeus ja hallinto-oikeus voivat julkaista veroasiassa antamansa päätöksen sanamuodon mukaisena tai lyhennettynä siten, ettei siitä ilmene verovelvollisen nimeä taikka sellaista yksityistä luonnollista henkilöä koskevia tietoja, joista verovelvollinen olisi tunnistettavissa. Tässä yhteydessä ei ole mandollista lähemmin pohtia sitä, olisiko verotustietojen julkisuutta lisättävä.

88
Lakiehdotuksen 3 §:n 2 momentin mukaan henkilön tunnistetiedot diaarissa pidetään salassa perusteilla, jotka liittyvät yksityisyyden suojaan tai henkilön turvallisuuteen. Säännös jättää tulkinnanvaraiseksi, mitkä nämä salassapitosäännökset täsmällisesti ottaen ovat. Salassapidon ulottuvuus tulee määritellä mandollisimman tarkkarajaisesti, kun pääsääntö kuitenkin on diaarin julkisuus. Muutoin ei myöskään voida varmistua säännöksen yhdenmukaisesta soveltamisesta eri hallintotuomioistuimissa. Järjestelmän toimivuus edellyttää myös, että hallintotuomioistuimen diaarin salassa pidettävät tunnistetiedot eivät ole julkisia myöskään hallintoviranomaisen diaarissa.

Ratkaisu diaariin sisältyvien henkilön tunnistetietojen julkisuudesta ja salassapidosta on käytännön syistä tehtävä jo siinä vaiheessa, kun asian diariointi ensimmäisen kerran suoritetaan. Koska tuomioistuinten diaarit ovat yleisön selattavissa tietokonepäätteen avulla, ratkaisun tekemistä ei voida viivyttää siihen saakka, kun tietoa nimenomaisesti pyydetään tuomioistuimelta. Täysin selvää on oltava sen, missä menettelyssä ratkaisu diaaritietojen julkisuudesta ja salassapidosta tehdään.

Jos lakiehdotuksen on tarkoitettu koskevan myös ennen lain voimaantuloa tehtyjä diaarimerkintöjä, joudutaan tehtyjen merkintöjen julkisuusasema ratkaisemaan erikseen ainakin niiltä osin kuin kysymys on niistä diaarimerkinnöistä, joita yleisön on ollut mandollista selata tuomioistuimissa olevilla tietokonepäätteillä. Tämä vaatinee merkittävän työpanoksen, ellei sitten selaamismandollisuudesta yleisöpäätteillä luovuta vanhojen diaaritietojen osalta. Toisaalta saattaisi olla perusteltua katsoa, että diaaritietoja, jotka aikanaan ovat tulleet julkisiksi, ei uuden lain voimaan tultuakaan voida pitää salassa pidettävinä. Lain voimaantuloon liittyviä kysymyksiä oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuusaseman määräytymisen kannalta tarkastellaan tässä muistiossa myös voimaantulosäännöksen kohdalla.

Lakiehdotuksen 3 §:n 2 momentin 2. virkkeen mukaan asianosaisen (asianosaisella tarkoitettaneen myös niitä muita oikeudenkäyntiin liittyviä henkilöitä, joita momentin 1. virkkeessä tarkoitetaan) pyynnöstä hänen tunnistetietonsa diaarissa ovat julkisia, vaikka ne mainitun momentin perusteella olisivatkin salassa pidettäviä. Säännös on perusteltu ja periaatteellisesti merkittävä. Epäselväksi jää, voiko pyynnön peruuttaa tehokkaasti.

Lakiehdotuksen 4 §:ssä säädetään, millä edellytyksillä 3 §:n 2 momentin perusteella salassa pidettävä henkilön tunnistetieto voidaan antaa muulle kuin henkilölle itselleen. Säännös on tarpeellinen, mutta jättää sanonnoiltaan yleisluonteisena lain soveltajalle laajan harkintavallan, mikä voi sinänsä olla perusteltua. Säännöksen perusteluissa on asianmukaisesti erikseen korostettu, että salassa pidettävä

99
tunnistetieto voidaan antaa asianosaisen suostumuksen perusteella. Pykälän otsikossa täytyisi puhua diaaritiedon sijasta tunnistetiedosta.

Oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuus

Lakiehdotuksen 5 §:n 1 momentin mukaan oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuudesta ja salassapidosta on voimassa, mitä viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetussa laissa tai muussa laissa säädetään, jollei oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa annetussa laissa toisin säädetä. Tämä tarkoittaa sitä, että oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuuteen ja salassapitoon sovelletaan hallintotuomioistuimissa pääsääntöisesti samoja säännöksiä kuin hallintoviranomaisissakin. Ehdotus on niistä syistä, jotka työryhmämietinnössä on esitetty, perusteltu. Ehdotettu ratkaisu merkitsee myös sitä, että oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuuden määräytymisen keskeinen perusta hallintolainkäytössä säilyy nykytilan mukaisena.

Lakiehdotuksen mukaan hallintotuomioistuin voisi eräin edellytyksin antaa tietoja myös salassa pidettävistä oikeudenkäyntiasiakirjoista. Tämä olisi mandollista silloin, kun se on tarpeen oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin varmistamiseksi tai asiaan liittyvän painavan yleisen edun vuoksi. Säännöksessä lienee tarkoitettu tiedon antamista muulle kuin asianosaiselle, kun asianosaisen tiedonsaantioikeutta koskee lakiehdotuksen 6 §. Tiedonantomandollisuus on sinänsä perusteltu, mutta lakiehdotuksen perusteluista ei lähemmin ilmene, mitä on tarkoitettu asiaan liittyvällä painavalla yleisellä edulla, eikä näin ollen ole arvioitavissa myöskään se, miksi yleisen edun pitää olla painavan. Lakiehdotuksen 12 §:n yksityiskohtaisista perusteluista ilmenee, että edellä mainitulla perusteella annettu tieto olisi salassapitovelvollisuuden piirissä, mikä tarkoittanee sitä, että tietoa ei voitaisi antaa julkaistavaksi. Tämä vaikeuttaa entisestään sen ymmärtämistä, mitä yleisellä edulla lainkohdassa tarkoitetaan.

Tässä yhteydessä on syytä todeta, että tuomioistuimilla tulee olla oikeus omasta aloitteestaan toimittaa muulle kuin valituksenalaisen hallintopäätöksen tehneelle viranomaiselle oikeudenkäyntiin liittyen salassa pidettäviä oikeudenkäyntiasiakirjoja esimerkiksi lausunto- ja selvityspyyntöjen yhteydessä. Tuomioistuimen päätöksiä on edelleenkin voitava toimittaa salassapitosäännösten estämättä soveltamiskäytännön yhdenmukaistamiseksi asianomaisille viranomaisille.

Tiedon antaminen tullee kysymykseen paitsi pyynnöstä myös tuomioistuimen oman harkinnan perusteella. Lakiehdotuksesta ei selkeästi ilmene, missä menettelyssä tiedon antamisesta

1010
hallintotuomioistuimessa lakiehdotuksen 5 §:ssä tarkoitetussa tilanteessa päätetään. Lakiehdotuksen 14 §:ssä tarkoitettu menettely ei kovin hyvin sovellu tilanteisiin, joissa tuomioistuin toimii omasta aloitteestaan.

Lakiehdotuksen 5 §:n 2 momentissa oleva täsmennys siitä, että oikeudenkäyntiasiakirjalla tarkoitetaan myös hallintotuomioistuimen diaaria ja tuomioistuimen ratkaisun sisältävää asiakirjaa, on paikallaan, kun laki kuitenkin sisältää mainittuja asiakirjoja koskevat erityissäännökset. Olisi kuitenkin perustellumpaa yleisesti määritellä, mitä oikeudenkäyntiasiakirjalla laissa tarkoitetaan. Selkeyssyistä lakiin olisi sisällytettävä säännös, jossa määritellään lain keskeiset käsitteet. Tämä ratkaisu on omaksuttu lakiehdotuksessa laiksi oikeudenkäynnin julkisuudesta yleisissä tuomioistuimissa.

Lakiehdotuksen 6 §:ssä säädetään asianosaisen oikeudesta tiedonsaantiin. Ehdotuksessa asianosaisen tiedonsaantioikeutta tarkastellaan kuulemisperiaatteen kannalta, mitä ilmentää pykälän 1 momentin sanamuotokin, joka vastaa pitkälle hallintolainkäyttölain 34 §:n 1 momenttia. Vaikka lakiehdotuksessa puhutaan esitetyistä vaatimuksista ja selvityksistä, sillä tarkoitettaneen kaikkia oikeudenkäyntiasiakirjoja, jotka voivat tai ovat voineet vaikuttaa asian käsittelyyn, riippumatta siitä, voidaanko niitä nimenomaisesti pitää selvityksinä tai ei. Jos kuitenkin on tarkoitettu, että muiden oikeudenkäyntiasiakirjojen kuin vaatimusten ja selvitysten osalta asianosaisen tiedonsaantioikeus määräytyy viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 11 §:n perusteella, on asian käytävä selvästi ilmi perusteluista.

Lakiehdotuksen perusteluista saa sen käsityksen, että ehdotuksessa asianosaisella ei tarkoiteta niitä tahoja, joiden muutoksenhakuoikeus perustuu kunnan tai muun yhteisön jäsenyyteen. Tämä on asianmukaista, mutta asiasta olisi syytä säätää selvästi.

Lakiehdotuksen 6 §:n 2 ja 3 momentissa säädetään asianosaisen tiedonsaantioikeuden rajoituksista. Pykälän 2 momentin mukaan asianosaisella ei ole oikeutta saada tietoa sen asiakirjan salassa pidettävistä osista, jonka julkisuuden määräytymisestä oikeudenkäynnissä on kyse. Säännös on välttämätön, sillä muutoin salassapitosäännökset menettäisivät merkityksensä, kun pelkästään valituksen tekemällä saisi tiedon siitä asiakirjasta, josta valituksenalaisella päätöksellä ei ole annettu tietoa. Säännöksen sanamuoto "asiakirjan salassa pidettävistä osista" on kuitenkin ongelmallinen. Pitäisi ehkä puhua "asiakirjan salassa pidetyistä osista" tai perusteluissa käytetyn ilmaisun mukaisesti "asiakirjasta, jonka salassapidosta oikeudenkäynnissä on kyse". Lakiehdotuksen sanavalinta saattaa johtua siitä, että sen on ilmeisesti tarkoitettu kattavan sekä tilanteen, jossa asianosainen pyytää tietoa

asiakirjasta valituksen vireillä ollessa, että tilanteen, jossa asianosainen pyytää tietoa vireilläolon päätyttyä. Ilman nimenomaista säännöstäkin on kuitenkin selvää, että jos tuomioistuin on julkisuusasiassa antamassaan päätöksessä katsonut asiakirjan tai sen osan salassa pidettäväksi, ei valittaja voi sitä asianosaisasemansa perusteella oikeudenkäynnin jälkeenkään saada.

Asianosaisella ei edelleenkään olisi oikeutta saada tietoa oikeudenkäyntiasialcirjoista niiltä osin kuin ne sisältävät oikeuden neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvia tietoja (lakiehdotuksessa ei käytetä käsitettä neuvottelusalaisuus vaan puhutaan päätösharkinnasta ja ratkaisuehdotuksesta). Tämä on neuvottelusalaisuuden perustana olevien seikkojen vuoksi asianmukaista. Lakiehdotuksen 6 §:n 2 momentin sanonta on kuitenkin harhaanjohtava, kun siitä voi saada sen käsityksen, että esittelymuistio olisi neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluviltakin osiltaan asianosaiselle annettavissa asian käsittelyn tuomioistuimessa päätyttyä. Säännös tulee muotoilla niin, että virheellistä käsitystä ei voi syntyä. Selvää pitää olla myös sen, että asianosaisella ei ole oikeutta saada tietoa tuomioistuimen ratkaisun sisältävästä asiakirjasta ennen kuin päätös on annettu. Tämä seikka ei lakiehdotuksen 6 §:n 2 momentista ilmene.

Lakiehdotus sisältää sen muutoksen nykyiseen sääntelyyn, että neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvista asiakirjoista ei voitaisi antaa tietoa asianosaiselle enää edes tuomioistuimen luvalla. Muutosehdotus vastaa tuomioistuimissa vakiintuneesti noudatettua menettelyä, koska tällaisia lupia ei ole annettu.

Lakiehdotuksen 6 §:n 1 ja 3 momentti merkitsevät sitä, että asianosainen tiedonsaantioikeus laajenisi verrattuna viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 11 §:n mukaisesti nykyään määräytyvään tiedonsaantioikeuteen. Viimeksi mainitun pykälän 2 momentin mukaiset tiedonsaantirajoitukset eivät enää tulisi sellaisinaan sovellettavaksi, vaan mainittujen tietojen antamista tulisi harkita lisäksi lakiehdotuksen 6 §:n 3 momentissa mainittujen kriteerien pohjalta. Lakiehdotuksen yksityiskohtaisissa perusteluissa muutosehdotusta on tarkasteltu perusteellisesti ja ehdotusta voidaan lähtökohtaisesti pitää asianmukaisena, joskin säännöksen tulkinta voi käytännön soveltamistilanteissa olla hankalaa. Asianosaisen tiedonsaantioikeus olisi huomattavan laaja, kun asianosainen voisi nykykäytäntöä useammin saada tietoonsa esimerkiksi erittäin tärkeitä yksityisyyden suojan piiriin kuuluvia salassa pidettäviä tietoja ja liikesalaisuuksia sekä valtion turvallisuuteen liittyviä asiakirjoja. Tämä voi olla erityisen ongelmallista oikeudenkäynneissä, joissa oikeudenkäynnin kohteena oleva intressi on vähäinen salassapitointressiin verrattuna.

1212
Lakiehdotuksen 6 § on rakenteeltaan vaikeasti avautuva. Siitä voi saada sen virheellisen käsityksen, että pykälän 3 momentin perusteella asianosaisella kuitenkin olisi mandollisuus saada myös pykälän 2 momentissa tarkoitettuja tietoja ja asiakirjoja. Tätä lakiehdotuksessa ei kuitenkaan ole tarkoitettu.

Tässä muistiossa ei ole aihetta tarkastella perusteellisesti lakiehdotuksen yksityiskohtaisten perustelujen sivulla 28 esitettyjä kannanottoja siitä, kuinka tuomioistuimen tulisi tietyissä asianosaisen tiedonsaantiin liittyvissä tilanteissa menetellä. On kuitenkin syytä todeta, että tähän mennessä tuomioistuimet eivät päätöksissään yleensä ole perustelleet ratkaisuaan olla antamatta asianosaiselle tiettyä asiakirjaa, jota tämä ei edes ole pyytänyt. Uutta olisi myös vaatimus informoida asianosaista siitä, että hänelle on annettu tiedoksi asiakirja, josta hallintoviranomainen ei häntä ole kuullut. Asianosainen osannee yleensä päätellä tämän seikan muutoinkin. Oikeudenkäynnin pitkittymiseen saattaisi puolestaan johtaa se, että asianosaiselle varattaisiin kesken prosessin tilaisuus lausua siitä, että tuomioistuin ilmoittaa, ettei tiettyä asiakirjaa voida antaa.

Suullisen käsittelyn julkisuus

Suullisen käsittelyn julkisuutta koskevasta lakiehdotuksen 7 §:stä ei ole erityistä huomautettavaa kuten ei myöskään läsnäoloa suljetussa käsittelyssä koskevasta 8 §:stä eikä yleisön läsnäolon rajoittamista koskevasta 9 §:stä. Lakiehdotuksen 7 §:n 2 momentissa pitää kuitenkin mainita salassa pidettävän tiedon lisäksi salassa pidettävä asiakirja. Lakiehdotuksen 8 §:n yksityiskohtaisista perusteluista ilmenee selventävästi, että suljetussa käsittelyssä läsnä olevien vaitiolovelvollisuuteen sovelletaan viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 23 §:n säännöstä.

Suullisen käsittelyn taltiointia koskevassa lakiehdotuksen 10 §:ssä edellytetään, että taltioimiselle saadaan oikeudenkäynnin osallisten, joita voi olla useitakin, suostumus. Tämä ei ole tarpeellista, kun pykälän 2 momentin 1 kohdan perusteella yksityisyyden suojaa ja turvallisuutta koskevat seikat on otettava huomioon harkittaessa taltioinnin sallimista. Taltioinnin sallimisen tulee olla tuomioistuimen omassa harkinnassa.

Lakiehdotuksessa on ilmeisesti tarkoitettu, että suullisen käsittelyn julkisuutta koskevia säännöksiä sovelletaan myös toimitettaessa katselmus. Tästä on syytä nimenomaisesti säätää, kuten oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain 3 §:n 2 momentissa on menetelty. Yleisön läsnäolon rajoittamista ja käsittelyn taltiointia rajoittavat säännökset sopivat huonosti yleisellä paikalla toimitettavaan katselmukseen.

1313

Ratkaisun julkisuus

Lakiehdotuksen 11 §:ssä säädetään tuomioistuimen sisäisen päätösharkinnan ja ratkaisuehdotuksen salassapidosta. Tuomioistuimen neuvottelusalaisuuden on katsottu perustuvan tuomarinvalan sisältävään oikeudenkäymiskaaren 1 luvun 7 §:n säännökseen. Kun lainsäädännössä ei ole nimenomaista salassapitosäännös'tä, neuvottelusalaisuutta koskevan säännöksen sisällyttäminen lakiehdotukseen on perusteltua.

Säännösehdotuksen yksityiskohtaisista perusteluista voidaan päätellä, että neuvottelusalaisuuden on tarkoitettu säilyvän materiaaliselta sisällöltään entisellään, mikä on perusteltua. Neuvottelusalaisuuden piiriin on näin ollen tarkoitettu edelleen sisältyvän paitsi tuomioistuimen jäsenten päätösharkinta, myös esittelijän ratkaisuehdotus ja esittelijän muistion niin sanottu esittelijän osa, joka sisältää muun muassa selonteon ratkaistavista oikeudellisista ja tosiasiakysymyksistä sekä esittelijän pohdinnat ja kannanotot niiden osalta. Lakiehdotuksen sanonta on muotoiltu kuitenkin tässä suhteessa tulkinnanvaraisella tavalla, kun siitä voi saada käsityksen, että esittelijän harkinta ainoastaan ratkaisuehdotuksen osalta kuuluisi neuvottelusalaisuuden piiriin. Tämä virheellinen käsitys voi muodostua myös lakiehdotuksen 6 §:n 2 momentin sanonnan perusteella.

Vakiintunut ilmaus neuvottelusalaisuus ei kovin hyvin kuvaa yksittäisen tuomarin päätösharkintaa tilanteessa, jossa vain hän yksin ratkaisee asian. Tässä mielessä päätösharkinta on kuvaavampi ilmaus. Joka tapauksessa esittelijän harkinnan salassapitovelvollisuuden ulottuvuuden osalta olisi syytä täsmentää lakiehdotuksen sanontoja.

Myös päätösluonnosten on katsottava sisältyvän neuvottelusalaisuuden piiriin, on ne laadittu ennen tai jälkeen tuomioistuimen istunnon.

Neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvan tiedon ilmaiseminen on lakiehdotuksen mukaan mandollista saman tuomioistuimen palveluksessa lainkäyttötehtävissä toimiville, mutta ei muissa tehtävissä toimiville. Tuomioistuinten kansliahenkilökunta joutuu kuitenkin käsittelemään asiakirjoja, jotka sisältävät neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvia tietoja. Tämän tulee käytännön syistä olla mandollista edelleenkin.

1414
Lakiehdotuksessa viitataan viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain säännöksiin, jotka koskevat salassapidosta poikkeamista. Ne sisältävät muun muassa säännökset siitä, millä edellytyksillä salassa pidettäviä tietoja voidaan antaa toiselle viranomaiselle tai arkistoon siirretyistä asiakirjoista. Viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 7 luvun säännökset ovat kuitenkin melko yleisluonteiset. Olisi ollut tarpeen yksityiskohtaisesti arvioida, miltä osin ne soveltuvat neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvia tietoja sisältäviin asiakirjoihin. Neuvottelusalaisuuden piiriin kuuluvia tietoja on ainakin korkeimmasta hallinto-oikeudesta annettu vain valtioneuvoston oikeuskanslerille ja eduskunnan oikeusasiamiehelle, joilla on katsottu olleen oikeus laillisuusvalvontaa varten saada halutessaan nämä tiedot.

Lakiehdotuksessa esitetty tuomioistuinten neuvottelutietojen 60 vuoden salassapitoaika asian vireille tulosta on hyväksyttävissä, jos lähdetään siitä, että ajallisesti rajaton salassapito ei ole yhteensovitettavissa julkisuusperiaatteen kanssa.

Lakiehdotuksen 12 §:ssä säädetään oikeudenkäynnin asiakirjajulkisuuden kannalta tärkeimmästä seikasta eli tuomioistuimen päätöksen julkisuudesta. Päätösten julkisuudella on keskeinen merkitys sekä tuomioistuinten toiminnan valvonnan kannalta että oikeuskäytäntöä koskevan tiedon välittämisessä.

Oikeusministeriön työryhmä ehdottaa, että tuomioistuimen päätökseen sovelletaan, mitä oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa annetussa laissa säädetään oikeudenkäyntiasiakirjan julkisuudesta. Tämä merkitsee sitä, että päätöksen julkisuus ja salassapito määräytyvät mainitun lain sekä viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain ja erityislakien perusteella. Ehdotettu sääntely on johdonmukaista ja sopii hyvin yhteen sen lähtökohdan kanssa, että asiakirjojen julkisuus ja salassapito määräytyvät samoin perustein hallintomenettelyssä ja hallintolainkäyttömenettelyssä.

Kuten säännösehdotuksen yksityiskohtaisista perusteluista ilmenee, tuomioistuinten päätösten ja diaarin julkisuusaseman määräytyminen liittyvät kiinteästi yhteen. Tässä muistiossa on edellä lakiehdotuksen 3 §:n 2 momentin yhteydessä tarkasteltu asiaan liittyvää problematiikkaa. Diaariin sisältyvien henkilön tunnistetietojen ja päätöksiin sisältyvien salassa pidettävien tietojen yhdistämismandollisuus on ongelma, joka tulee pyrkiä lainsäädännössä ratkaisemaan sekä yleisön tiedonsaantitarpeet että yksityisyyden suoja huomioon ottaen. Oikeusministeriön työryhmän ehdotus, jolla pyritään siihen, että salassa pidettäviä tietoja sisältävistä päätöksistä voitaisiin antaa tietoja

1515
pelkästään asianosaistiedot peittäen, ei ole aivan aukoton, kuten edeltä ilmenee. Työryhmän ehdotuksen perusideaa voidaan kuitenkin pitää perusteltuna ottaen huomioon, että useimmiten lienee tärkeämpää saada tieto tuomioistuimen päätöksen sisällöstä kaikkine perusteluineen kuin tieto siitä, ketä päätös koskee. Erityisesti ylimpien tuomioistuinten kohdalla on tärkeää turvata päätösten mandollisimman suuri julkisuus.

Lakiehdotuksen 12 §:n 1 momentin mukaan päätöksen lopputulos ja sovelletut lainkohdat ovat salassapitosäännösten estämättä aina julkisia. Periaatteessa ehdotus on asianmukainen, mutta vaatii sen, että tuomioistuimen päätökset muotoillaan siten, että päätöksen lopputulos ja sovelletut lainkohdat ovat selvästi erotettavissa perusteluista. Jos päätöksen lopputulososassa on pakko käyttää diaarissa salassa pidettäviä henkilön tunnistetietoja, lopputulos ei tältä osin voi olla julkinen. Ilmaisu "sovelletut lainkohdat" ei sananmukaisesti kata asetuksenkohtia tai alemmanasteisia määräyksiä, minkä vuoksi olisi harkittava sanonnan laventamista niin, että puhuttaisiin sovelletuista oikeusohjeista.

Lakiehdotuksen 12 §:n 2 momentin mukaan tuomioistuin voi oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi tai muun erittäin tärkeän yleisen tai yksityisen edun vuoksi päättää, että päätös on salassapitosäännösten estämättä julkinen. Tämän mandollisuuden antaminen tuomioistuimelle on perusteltua, mutta epäselväksi jää, mikä on säännöksen soveltamistilanteiden suhde lakiehdotuksen 5 §:n 1 momentin 2. virkkeen soveltamistilanteisiin. Viimeksi mainittu säännös, toisin kuin 12 §:n 2 momentti, ei ilmeisesti tarkoita sitä, että oikeudenkäyntiasiakirja muuttuisi tiedon antamisen myötä julkiseksi. Lakiehdotuksen 12 §:n perusteluista ei myöskään ilmene, miksi lainkohdassa tarkoitetun yleisen tai yksityisen edun tulisi olla tärkeän sijasta erittäin tärkeä.

Lakiehdotuksesta ei selkeästi ilmene, missä menettelyssä hallintotuomioistuimessa tehdään päätös tiedon antamisesta 12 §:n 2 momentissa tarkoitetussa tilanteessa.

Lakiehdotuksen 13 § sisältää säännöksen, joka koskee tuomioistuimen ratkaisusta tiedottamista asianosaiselle. Hyvään hallintolainkäyttöön kuuluu se, että asianosaisella on mandollisuus saada tieto tuomioistuimen päätöksestä suoraan tuomioistuimelta ennen kuin tieto saapuu esimerkiksi tiedotusvälineiden kautta. Aina ei kuitenkaan ole mandollista tavoittaa asianosaisia, joita voi olla useitakin, ja jo tämän vuoksi on kyseenalaista, voidaanko asiasta säätää edes niinkään väljässä muodossa kuin lakiehdotuksen 13 §:ssä on ehdotettu. Toisaalta on todettava, että viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 6 §:n 3 momentti soveltuu vielä huonommin tuomioistuimen päätöksistä tiedottamiseen.

1616
Ehdotettu säännös ei sovellu julkipanon jälkeen annettaviin päätöksiin.

Lakiehdotuksen 13 § edellyttää ratkaisun sisällöstä tiedottamista. Koska tuomioistuimen päätöksen sisällöstä voidaan antaa asianosaisellekin tieto vasta päätöksen antopäivänä, lainkohdassa tarkoitettu menettely voidaan suorittaa vasta päätöksen antopäivänä. Ehdotettu säännös merkitsisi sitä, että se korkeimmassa hallinto-oikeudessa vuosikirjaratkaisujen kohdalla ja eräissä muissa asioissa noudatettu ja hyväksi havaittu menettely, että päätöksen antopäivää edellisenä päivänä asianosaisille kerrotaan antopäivästä - mutta ei vielä päätöksen sisällöstä - ei täyttäisi 13 §:n vaatimuksia. Ehdotettu säännös saattaisi johtaa myös siihen, että päätösten julkaisemista tuomioistuimen kotisivulla tai niistä tiedottamista tiedotusvälineille jouduttaisiin myöhäistämään, vaikkakaan säännös ei tarkoita sitä, että tietoa julkisesta päätöksestä ei voitaisi tietopyynnön johdosta antaa yleisölle heti päätöksen tultua julkiseksi.

Mene ttelysäännöksiä

Lakiehdotuksen 14 §:n 1 momenttiin sisältyvä pääsääntö, jonka mukaan tietojen antamista asiakirjasta koskevat pyynnöt ratkaistaan hallintoasioina viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain mukaisessa menettelyssä, on monista eri syistä perusteltu. Asiakirja- ja tietopyyntöjen ratkaiseminen lainkäyttöasioina olisi menettelyltään raskas ja sitoisi tarpeettomasti resursseja varsinkin niissä hallintotuomioistuimissa, joille tehdään päivittäin lukuisia asiakirjapyyntöjä, joista useimmat ovat muiden kuin asianosaisten tekemiä. Aivan yhtä perusteltua on ratkaista asianosaisten oikeudenkäynnin vireilläolon jälkeen tekemät asiakirjapyynnöt hallintoasioina.

Sitä vastoin asiakirja- ja tietopyynnön ratkaiseminen lainkäyttöasiana voi olla perusteltua silloin, kun pyynnön esittää vireillä olevan asian asianosainen ja se kohdistuu asian oikeudenkäyntiaineistoon. Näissäkään tilanteissa ei ainakaan silloin, kun myönteinen ratkaisu tietopyyntöön on selvä, ole tarvetta lainkäyttöratkaisuun. Tämä ilmenee myös lakiehdotuksen 14 §:n 2 momentista. Tiedon tai asiakirjan antamisesta voi tällöin päättää hallintoasiana esimerkiksi asian esittelijä. Asian ratkaisemiseen lainkäyttöasiana on tarvetta vain tulkintatilanteissa, kuten lakiehdotuksen 14 §:n 2 momentissa on säännösehdotuksen yksityiskohtaisten perustelujen mukaan tarkoitettukin.

Lakiehdotuksen 14 §:n 2 momentissa puhutaan tiedon pyytämisestä vireillä olevaan oikeudenkäyntiin liittyen. Säännösehdotuksen yksityiskohtaisista perusteluista ei ilmene, tarkoitetaanko säännöstä

1717
sovellettavaksi vain siinä tapauksessa, että asianosainen pyytää juuri omaan asiaansa liittyviä asiakirjoja, vai myös tilannetta, jossa hän pyytää johonkin muuhun asiaan liittyviä asiakirjoja, joilla hän näkee olevan liittymän omaan asiaansa. Ainakin perusteluissa olisi syytä lausua asiasta.

Epäselväksi jää, mitä lakiehdotuksen 14 §:n 2 momentin 1. virkkeessä tarkoitetaan käsittelyllä, kun momentin 2. virkkeessä on suullista käsittelyä koskeva erityissäännös.

Lakiehdotuksen 15 § sisältää säännökset päätösvaltaisesta kokoonpanosta. Pykälän 1 momentissa on esitetty, missä vähimmäiskokoonpanossa ja missä menettelyssä kukin hallintotuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 14 §:n mukaisen "oikaisupyynnön". Työryhmä ehdottaa, että korkein hallinto-oikeus käsittelee "oikaisupyynnön" lainkäyttöasiana vähintään kolmen lainoppineen jäsenen kokoonpanossa. Ehdotus on asianmukainen. Mikäli edelleen halutaan jatkaa menettelyä, että "oikaisupyynnöt" käsitellään korkeimman hallinto-oikeuden kansliaistunnossa, ehdotus edellyttänee korkeimmasta hallinto-oikeudesta annettujen säännösten muuttamista.

Lakiehdotuksen 15 §:n 2 momentin 2. virkkeen säännös merkitsee sitä, että korkein hallinto-oikeus voisi ratkaista lain 14 §:n 2 momentissa tarkoitetun lainkäyttöasian, kun se ratkaistaan ennen pääasian ratkaisemista, yhden jäsenen kokoonpanossa. Tämä on ylimmässä tuomioistuinasteessa poikkeuksellista.

Menettelysäännöksiä koskevista yksityiskohtaisista perusteluista ei lähemmin ilmene, mihin päätöksentekomenettelyihin on tarkoitus soveltaa viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 14 §:n 4 momentissa tarkoitettuja määräaikoja. Kun mainittu laki tulee sovellettavaksi täydentävänä säädöksenä, sovelletaan hallintoasioina ratkaistaviin asioihin määräaikasäännöksiä. Lainkäyttöasioina ratkaistavissa asioissa määräaikasäännösten soveltaminen ei sitä vastoin olisi lainkäyttöasioiden luonne huomioon ottaen perusteltua, mutta asiakirja- ja tietopyyntöasiat on niiden luonteesta johtuen pyrittävä käsittelemään kiireellisinä.

Lakiehdotuksen 16 §:n säännös muutoksenhausta hallintoasiana tehtyyn päätökseen on muutoin asianmukainen, mutta jatkomuutoksenhaun hallinto-oikeuden ja vakuutusoikeuden pykälän 2 momentin viimeisessä virkkeessä tarkoitetuista päätöksistä tulisi olla valitusluvan varaista.

Muutettavaksi ehdotetut säännökset

1818
Lakiehdotuksen 17 §:n mukaan hallintolainkäyttölain mukaisessa menettelyssä tehtyyn päätökseen haetaan muutosta samassa järjestyksessä kuin pääasiaan. Päätökseen ei saa erikseen hakea muutosta valittamalla. Tämä sääntely merkitsisi sitä, että jos pääasiassa annetusta ratkaisusta valittaminen olisi kielletty tai valittamiseen tarvittaisiin valituslupa, vastaava rajoitus koskisi myös valittamista pääasiaan liittyvästä oikeudenkäynnin julkisuusratkaisusta. Ehdotettu ratkaisu poikkeaa työryhmämietinnössä 2003:8 (Oikeudenkäynnin julkisuus hallintolainkäytössä) ehdotetusta.

Erinäiset säännökset

Lakiehdotuksen 18 §:n 1 momentin säännös oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa annetussa laissa tarkoitetun ratkaisun tekemisen maksuttomuudesta on asianmukainen. Pykälän 2 momentin tarkoitus ei selkeästi ilmene edes yksityiskohtaisista perusteluista. Lainkohdassa tarkoitettaneen viitata esimerkiksi niihin säännöksiin, jotka koskevat asiakirjajäljennöksistä perittäviä maksuja.

Lakiehdotuksen 19 §:n voimaantulosäännös on eräältä keskeiseltä osalta tulkinnanvarainen. Yksityiskohtaisista perusteluistakaan ei ilmene, että oikeusministeriön työryhmä olisi pohtinut sitä olennaista kysymystä, sovellettaisiinko ehdotettua lakia oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuuden ja salassapidettävyyden määräytymistä koskevien säännösten osalta asiakirjojen laatimis- tai saapumisajankohdasta riippumatta vai sovellettaisiinko ehdotettua lakia vain niihin asiakirjoihin, jotka liittyvät lain voimaantulon jälkeen vireille tulleisiin asioihin. Ehdotus kuitenkin sisältää eräitä merkittäviä muutoksia oikeudenkäyntiasiakirjojen nykyiseen julkisuusasemaan, erityisesti diaarin julkisuuden osalta.

Laista tulee yksiselitteisesti ilmetä, minkä asiakirjojen julkisuusaseman määräytymiseen ehdotettua lakia sovelletaan. Käytännössä saattaisi olla hankalaa, että tuomioistuinten oikeudenkäyntiasiakirjojen julkisuusasema määräytyisi sen mukaan, milloin asiakirja on laadittu tai saapunut tuomioistuimeen. Tästä huolimatta perustelluinta kuitenkin on, että lakia sovelletaan vain sen voimaantulon jälkeen vireille tulleisiin asioihin Liittyviin asiakirjoihin, koska ongelmallista olisi, jos jo jullåsiksi tulleet diaaritiedot muuttuisivat lain voimaantulon myötä salassa pidettäviksi.

1919
Hallinto-oikeuslakia, korkeimmasta hallinto-oikeudesta annettua lakia ja vakuutusoikeuslakia koskevista muutosehdotuksista ei ole sinänsä huomautettavaa. Tässä yhteydessä voidaan kuitenkin todeta, että olisi johdonmukaista, että alueellisista hallinto-oikeuksista ja vakuutusoikeudesta säädettyyn tapaan säädettäisiin nimenomaisesti myös korkeimman hallinto-oikeuden oikeudesta saada lainkäyttötoiminnassaan tarvitsemansa salassa pidettävät tiedot muilta viranomaisilta ja julkista tehtävää hoitavilta.

Viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain muutosehdotuksen osalta voidaan ensinnäkin todeta, että lain nimi on kirjoitettu väärin ja että muutettavaksi lainkohdaksi on merkitty 15 §:n 2 momentti, vaikka sitä ei ehdoteta muutettavaksi. Muutettavista lainkohdista puuttuu 11 §:n 2 momentti.

Mitä muutosehdotuksen sisältöön tulee, 11 §:n 2 momentin 8 kohdan ja 24 §:n 1 momentin 3 a kohdan sanontojen osalta viitataan edellä oikeudenkäynnin julkisuutta hallintotuomioistuimissa koskevan lakiehdotuksen 11 §:n ja 6 §:n kohdalla esitettyyn ja 11 §:n 2 momentin 9 kohdan sanonnan osalta 6 §:n kohdalla esitettyyn.

Muutosehdotuksen 11 §:n 3 momentin 2. virkkeen tekstistä puuttuu ilmeisesti sana "kuin" (po. muissa kuin 2 momentin 7-9 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa). Virke jättää myös tulkinnanvaraiseksi sen, tulisiko esittelymuistioista niiltä osin kuin kyse ei ole tuomioistuimen neuvottelusta kuitenkin antaa asianosaiselle tieto ennen kuin asian käsittely tuomioistuimessa on päättynyt. Tätä ei ehdotuksessa ole tarkoitettu.

Perusteluista ei ilmene, miksi viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 16 §:n 2 momentin 2. virkkeen sanontaa ehdotetaan muutettavaksi. Voimassa oleva lainkohta koskee tietojen antamista (muusta kuin 1. virkkeessä tarkoitetusta) asiakirjasta teknisenä tallenteena tai muutoin sähköisessä muodossa, mutta muutettuna lainkohta koskisi kopion antamista teknisestä tallenteesta.

Viranomaisten toiminnan julkisuudesta annetun lain 33 §:n 2 momentin muutos merkitsee ennen kaikkea sitä, että yleisten tuomioistuinten asiakirjajulkisuusasioissa tekemistä päätöksistä ei enää missään tilanteissa valitettaisi hallintotuomioistuimiin. Tämä on johdonmukaista, kun ehdotetun lain oikeudenkäynnin julkisuudesta yleisissä tuomioistuimissa mukaan oikeudenkäynnin julkisuutta koskevan ratkaisun tekeminen on lainkäyttöratkaisu.

2020
Yksityiskohtaisista perusteluista ei ilmene, miksi mainitun 2 momentin 1. virkkeen viittaussäännös oikeudenkäynnin julkisuudesta hallintotuomioistuimissa annetun lain soveltamisesta on toisin kuin yleisiä tuomioistuimia koskeva 2. virkkeen viittaussäännös rajoitettu koskemaan vain muutoksenhakua, joka koskee vireillä olevaan oikeudenkäyntiin liittyvää tietopyyntöasiaa. Ehdotettu hallintotuomioistuimia koskeva laki sisältää myös muutoksenhakusäännökset, jotka koskevat muitakin kuin vireillä oleviin oikeudenkäynteihin liittyviä tieto- ja asiakirjapyyntöjä.

Sosiaalihuollon asiakkaan asemasta ja oikeuksista annettua lakia koskevasta muutosehdotuksesta ei ole huomautettavaa.

Oikeudenkäynnin julkisuus yleisissä tuomioistuimissa -työryhmän eräät ehdotukset

Oikeudenkäynnin julkisuutta yleisissä tuomioistuimissa koskevia lakiehdotuksia ei ole käsitelty muutoin kuin niiden kohtien osalta, joilla on välittömiä yhtymäkohtia oikeudenkäynnin julkisuutta hallintotuomioistuimissa koskevaan lakiehdotukseen.

Kummankin lakiehdotuksen 2 §:n soveltamisalasäännökset ovat asianmukaiset. On perusteltua, että hallintotuomioistuimia koskevia säännöksiä sovelletaan markkinaoikeudessa ja työtuomioistuimessa niissä asioissa, joissa sovelletaan hallintolainkäyttölakia, ja yleisiä tuomioistuimia koskevia säännöksiä niissä asioissa, joissa hallintolainkäyttölakia ei sovelleta.

Oikeudenkäynnin julkisuutta yleisissä tuomioistuimissa koskevan lakiehdotuksen 30 §:n muutoksenhakusäännös merkitsee sitä, että yleisten tuomioistuinten julkisuusasiassa tekemistä ratkaisuista ei enää missään tilanteessa valitettaisi hallintotuomioistuimiin. Tämä on johdonmukaista, kun lakiehdotuksen mukaan oikeudenkäynnin julkisuutta koskevan ratkaisun tekeminen yleisissä tuomioistuimissa olisi lainkäyttöratkaisu.

Oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain kumoamista koskeva lakiehdotus on asianmukainen samoin kuin lakiehdotus markkinaoikeuslain 15 §:n muuttamisesta ja lakiehdotus tuomioistuinten ja eräiden oikeushallintoviranomaisten suoritteista perittävistä maksuista annetun lain 6 §:n muuttamisesta.

Muutettavaksi ehdotetussa oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 34 §:n 3 momentissa puhutaan nykyisessä muodossaan todistajan lisäksi muusta henkilöstä, muutosehdotuksessa vain todistajasta.