739-2010-3/Ha -1
Oikeusministeriö
Lainvalmisteluosasto

PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

Lausunto edunvalvonta-asioiden selvitystyöryhmän ehdotuksesta holhoustoimesta annetun lain ja holhoustoimen edunvalvontapalvelujen järjestämisestä annetun lain muuttamisesta (oikeusministeriön mietintöjä ja lausuntoja 4/2010)

Pohjois-Karjalan maistraatti esittää lausuntonaan seuraavaa:

Työryhmä on yleisesti ottaen onnistunut tavoitteessaan selvittää, millaisilla lakiin tehtävillä muutoksilla voitaisiin keventää edunvalvojan tilintekovelvollisuutta ja lisätä holhousviranomaisen mahdollisuuksia myöntää siihen yksittäistapauksissa helpotuksia. Erityisesti tilintarkastuksen keventämisen mahdollistaminen niissä tilanteissa, joissa etukäteisarvion mukaan päämiehen edun vaarantumisen riski on vähäinen, on tervetullut uudistus. Se voi toteutuessaan merkittävästi vaikuttaa tarkastusten vaatimaan työmäärään ja mahdollistaa aina vain niukkenevien resurssien kohdentamiseen niihin edunvalvontoihin, joihin liittyvät suurimmat riskit. 

Työryhmän esittämät lainmuutosehdotukset ovat pääosaltaan muutenkin perusteltuja ja tarpeellisia. 

Määräaikaisselvitysten vähentäminen ja menettelyn keventäminen vähentää toteutuessaan holhousviranomaisen velvoitteita ja työtä. Muutoksessa olisi kuitenkin voinut mennä pidemmälle, koska edunvalvonnan tarvetta voidaan tarkastella ja tarkastellaan muissakin yhteyksissä kuin varta vasten tehtävässä selvityksessä. Tähänastisen kokemuksen perusteella selvitykset johtavat erittäin harvoin edunvalvonnan lakkauttamiseen. Olisikin syytä pohtia, voitaisiinko edes määräaikaa pidentää nykyisestä neljästä vuodesta, jos selvitysten tekemistä muuten pidetään tarpeellisena esitetyssä laajuudessa. 

Edunvalvojan palkkion määräytymistä koskeva oikeusministeriön ohje on monimutkainen ja vaikeaselkoinen. Palkkion oikeellisuuden ja kohtuullisuuden tarkastuksen rajoittaminen palkkion suuruusluokan oikeellisuuden tarkastamiseen on tarpeellinen ja työtä säästävä helpotus, joskin useimmissa maistraateissa lienee jo toimittukin käytännössä säännösehdotuksen mukaisella tavalla. Edunvalvojan oikeusturvan kannalta olisi tärkeää, että hänellä olisi mahdollisuus saattaa maistraatin päätös edunvalvojan palkkion suuruudesta muutoksenhakukeinoin tutkittavaksi. Asian jättäminen sen varaan, että edunvalvoja veisi asian yksityisoikeudellisena edunvalvojan ja päämiehen välisenä riita-asiana läpi yleisessä tuomioistuimessa, on jo kuluriskin vuoksi lähinnä teoreettinen, ja edunvalvoja joutuukin käytännössä tyytymään holhousviranomaisen ratkaisuun. 

Holhousasioiden rekisteriin merkitsemisen perusteena oleva vähäistä suuremman omaisuuden alarajan nostaminen vaikuttaa holhousasioiden rekisteriin merkittyjen alaikäisten edunvalvontojen kasvuun hillitsevästi. Ehdotus on sinänsä perusteltu, joskin harkitsemisen arvoista olisi ollut myös omaisuuden laadun huomioon ottaminen: jos omaisuus on sellaista, että sen luovuttamiseen tarvitaan holhousviranomaisen lupa, enempää valvonnan tarvetta ei välttämättä ole. Sen sijaan rahavarojen ja helposti rahaksi muutettavan omaisuuden osalta esitetty raja on korkeahko ottaen huomioon sen, että juuri näihin varoihin liittyy erittäin suuri ja käytännössä usein toteutunut väärinkäytösten riski. Rekisteristä poistamisen mahdollistaminen on tarpeellinen uudistus, eikä sen edellytysten osalta ole huomautettavaa. 

Alaikäisten edunvalvonta edellyttäisi huomattavasti laajempaa tarkastelua kuin työryhmässä on tehty. Rekisteröinnin alarajan alapuolelle jäävien edunvalvontojen valvonta on mietinnössä sivuutettu vain muutamalla virkkeellä. Käytännössä alaikäisten edunvalvontoihin liittyy paljon ongelmia, ja niiden valvontaa on koko ajan leimannut sattumanvaraisuus. Ne lasten edunvalvonnat, joissa lasten oikeus nauttia omaisuudestaan on suurimmassa vaarassa, jäävät helposti valvonnan ulkopuolelle, koska näiden tilanteiden ennakointiin ei ole juurikaan työvälineitä. Kyse voi kuitenkin olla alaikäisen perheen taloudelliseen asemaan nähden merkittävästä varallisuudesta. Siinä vaiheessa kun väärinkäytökset tulevat holhousviranomaisen tietoon, ei useinkaan ole tehtävissä mitään sellaista, jolla on todellista merkitystä lapsen oikeusturvan kannalta. Velkakirja tai edunvalvojan vaihtaminen ei hyödytä, koska huoltaja ei kykene korvaamaan aiheuttamaansa vahinkoa. Valvonnan vaikuttavuus jää tosiasiassa olemattomaksi. Asioita tulisi tarkastella nimenomaan vaikuttavuuden näkökulmasta ja sen vuoksi ryhtyä kehittämään ratkaisuja, joissa voitaisiin ennaltaehkäistä väärinkäytöksiä. Estotilien käyttöön ottamista laajemminkin kuin vain tilivelvollisuuden keventämistarkoituksessa tulisi selvittää. Huoltajien valitettavan puutteellista ymmärrystä siitä, että alaikäisen varoja ei saa käyttää muihin kuin hänen tarpeisiinsa, lisäisi huomattavasti, jos esimerkiksi vakuutuskorvaukset saisi maksaa vain alaikäisen nimissä olevalle tilille, eivätkä varat olisi välittömästi nostettavissa. Suunnitelmallisen ja pitkäjänteisen varojen käytön toteuttamisessa on kehitettävissä kaavamaisia ratkaisuja, jotka eivät olennaisesti kuormita holhousviranomaisia, jos kehittämiseen vain on tahtoa.

Henkikirjoittaja		Soja Nykänen