GO, &.)-1 )1( pt.bo3
OHOb ooPoo}tdavo

18.02.2005
Oikeusministeriö

Viite	Oikeusministeriön lausuntopyyntö OM 24/41/2003

Asia	Vakuutusoikeuden lausunto rikosvahinkolain uudistamistyöryhmän mietinnöstä (työryhmämietintö 2004:16)
Yleistä

Vakuutusoikeus pitää ehdotettua rikosvahinkolain kokonaisuudistusta tarpeellisena, työryhmän mietintöä hyvin perusteltuna ja toteuttamiskelpoisena. Vakuutusoikeus haluaa lausunnossaan kiinnittää huomiota seuraaviin lain sovellettavuuteen liittyviin seikkoihin.

Nykytilan arviointi sekä esityksen tavoitteet ja keskeiset ehdotukset

Työryhmä päätyy toteamaan, että voimassa olevan rikosvahinkolain mukaisen korvausjärjestelmän keskeisiä lähtökohtia voidaan pitää edelleen perusteltuina eikä tarvetta niiden muuttamiseen ole. Vakuutusoikeus yhtyy tähän näkemykseen. Vakuutusoikeus on kuitenkin rikosvahinkolakia soveltaes‑
saan havainnut voimassa olevassa laissa uudistamisen tarvetta ja puutteita. Näiden korjaamiseksi rikosvahinkolain kokonaisuudistus on tarpeen.

Voimassa oleva rikosvahinkolaki perustuu paljolti vahingonkorvauslakiin (412/1974) ja rikosvahinkolainkin lähtökohta on pääosin täyden korvauksen periaate. Tästä yhtenevästä peruslähtökohdasta huolimatta rikosvahinkolain mukainen soveltamiskäytäntö on muodostunut yleisten tuomiois‑
tuinten noudattamasta vahingonkorvauslain soveltamiskäytännöstä poikkeavaksi. Tämä soveltamiskäytäntöjen poikkeavuus on vakuutusoikeuden käsityksen mukaan voimassa olevan rikosvahinkolain pahin ongelma.

Esimerkkinä tästä poikkeavuudesta voidaan mainita erityisesti kuolemantapauksen aiheuttamasta kärsimyksestä läheiselle suoritettavan korvauksen soveltamiskäytäntö. Rikosvahinkolain 6 a §:n nojalla surmansa saaneen
00121 HELSINKI	00120 HELSINKI

läheiselle suoritetaan korvausta kuolemantapauksen aiheuttamasta kärsimyksestä vahingonkorvauslain (412/1974) 5 luvun 4 a §:ssä säädetyin edellytyksin. Vakuutusoikeudessa on havaittu, että yleisten tuomioistuinten surmansa saaneen läheiselle suoritettavan korvauksen soveltamiskäytäntö on ollut jossain määrin epäyhtenäistä ja erityisesti tämän korvauslajin osalta rikosvahinkolain mukainen soveltamiskäytäntö on muodostunut yleisten tuomioistuinten soveltamiskäytäntöä huomattavasti tiukemmaksi.

Vaikka voimassa olevassa rikosvahinkolaissa on nimenomaisesti säädetty, että korvausta myöntäessään Valtiokonttori ei ole sidoksissa tuomioistuimen korvausasiassa antamaan ratkaisuun, korvauksenhakijoiden ja jopa heidän lainoppineiden avustajiensa on tätä vaikea ymmärtää ja hyväksyä. Monet muutoksenhakijat katsovat vakuutusoikeudessa, että kun vahingonkorvausasia on jo yleisessä tuomioistuimessa lainvoimaisesti ratkaistu, Valtiokonttorilla ei ole enää oikeutta arvioida asiaa rikosvahinkolain mukaisessa korvausmenettelyssä uudelleen eikä varsinkaan toisin. Etenkin silloin kun asiallisesti samansisältöisiä lain säännöksiä tulkitaan rikosvahinkolain mukaisessa korvausmenettelyssä yleisistä tuomioistuimista poikkeavalla tavalla, korvauksen hakijoiden saattaa olla vaikea luottaa rikosvahinkolain mukaisen korvausmenettelyn laillisuuteen ja oikeudenmukaisuuteen.

Tämä vahingonkorvauslain ja voimassa olevan rikosvahinkolain mukaisen korvauskäytännön eroavuus on omiaan aiheuttamaan epäluottamusta paitsi korvaushakemuksia käsittelevää Valtiokonttoria kohtaan, myös rikosvahinkolain mukaisissa asioissa muutoksenhakutuomioistuimena toimivaa vakuutusoikeutta kohtaan.

Yleisten tuomioistuinten ja rikosvahinkolain mukaisen soveltamiskäytännön eriytymiseen on useita syitä. Ensinnäkin yleisen tuomioistuimen vahingonkorvaustuomio saattaa perustua rikoksen tekijän myöntämiseen. Silloin-kin kun rikoksentekijä on kiistänyt uhrin vaatimat vahingonkorvaukset, hän ei välttämättä kovin tehokkaasti aja asiaa vahingonkorvausvaatimusten osalta, etenkään jos hänellä ei maksukyvyttömyytensä vuoksi ole aikomus-takaan suorittaa tuomittuja korvauksia. Tällöin yleisen tuomioistuimen vahingonkorvaustuomio esimerkiksi lääketieteellisten seikkojen arvioinnin osalta saattaa perustua pelkästään uhrin esittämään lääketieteelliseen selvitykseen, jolle tuomioistuimessa ei välttämättä ole esitetty vastanäyttöä.

Yleisen tuomioistuimen vahingonkorvausarvioon vaikuttavat myös tekoon ja rikoksen tekijän asemaan liittyvät yksilölliset seikat. Rikosvahinkolain mukaisessa korvausmenettelyssä puolestaan korostetussa asemassa on ollut
00121 HELSINKI	00120 HELSINKI

korvauksenhakijoiden yhdenvertainen kohtelu. Rikosvahinkolain soveltamiskäytäntöä on ohjannut pyrkimys siihen, että samanlaisesta vahingosta myönnettäisiin aina samansuuruinen korvaus.

Yleisten tuomioistuinten vahingonkorvauslakia koskevaan soveltamiskäytäntöön tullee vaikuttamaan vahingonkorvauslain uudistus, jonka yhtenä tavoitteena on korvauskäytännön yhdenmukaistaminen.

Kansalaisten rikosvahinkolain mukaista korvausmenettelyä ja vakuutusoikeutta kohtaan tunteman luottamuksen kannalta olisi tärkeää, että korvaukset henkilövahingosta ja kärsimyksestä rikosvahinkolain nojalla määrättäisiin mandollisimman yhdenmukaisesti vahingonkorvauslakiin perustuvien vahingonkorvausten kanssa. Silloin kun rikosvahinkolain mukainen korvaussuoja on tarkoitettu suppeammaksi kuin vahingonkorvauslain mukainen korvaussuoja, sen tulisi selvästi ilmetä rikosvahinkolaista. Vakuutusoikeus pitää työryhmän tämän mukaista näkemystä perusteltuna. Vakuutusoikeus katsoo kuten työryhmäkin, että pyrkimyksenä tulisi olla se, että korvausjärjestelmän toiminta olisi läpinäkyvää ja yksittäisten korvausratkaisujen sisältö olisi vahinkoa kärsineiden ennakoitavissa ja ymmärrettävissä. Vakuutusoikeuden näkemyksen mukaan tämä tavoite ei voimassa ole-van rikosvahinkolain puitteissa toteudu riittävästi.

Korvausjärjestelmän läpinäkyvyyttä ja yksittäisten korvausratkaisujen sisällön ennakoitavuutta ja ymmärrettävyyttä parantaisi omalta osaltaan ehdotetussa rikosvahinkolaissa Valtiokonttorille säädetty nimenomainen velvollisuus perustella tuomioistuimen ratkaisusta poikkeamisen syyt.

Työryhmän esityksen yhtenä peruslähtökohtana on se, että rikosvahinkolain mukainen korvaussuoja pyritään nykyistä selkeämmin kohdentamaan kärsimyksen korvaamisen sijasta henkilövahingon korvaamiseen. Työ-ryhmä pitää perusteltuna, että rajalliset voimavarat kohdistetaan ensisijaisesti henkilövahinkojen korvaamiseen ja vasta toissijaisesti kärsimyksen korvaamiseen. Työryhmän näkemyksen voidaan otaksua vastaavan myös yleistä oikeustajua.

Myös kivun ja säryn sekä kärsimyksen korvaukselle ehdotettuja enimmäismääriä voidaan perustella valtion taloudellisilla syillä. Vakuutusoikeus ei näe myöskään mitään periaatteellista estettä ehdotetuille enimmäismäärille. Vakuutusoikeus kiinnittää kuitenkin huomiota siihen, että rikosvahinkolaissa säädettyjen korvausten enimmäismäärien tulisi olla oikeassa suhteessa yleisten tuomioistuinten tuomitsemien korvausten tasoon. Kovin suuri eroavuus tässä suhteessa saattaa vähentää rikosvahinkolain oikeudenmukaisuutta kohtaan tunnettavaa luottamusta.
00121 HELSINKI	00120 HELSINKI

18.02.2005
Mikäli rikosvahinkolain mukaiset korvaukset määrättäisiin pääsääntöisesti yleisten tuomioistuinten tuomitsemien vahingonkorvausten määräisiksi, liian alhaiset enimmäismäärät voivat johtaa siihen, että rikosvahinkolain nojalla korvausta myönnetään pääsääntöisesti enimmäismäärä. Tällöin erot rikosten törkeysasteissa ja vahinkojen todellisissa määrissä eivät tule oikeudenmukaisella tavalla huomioon otetuiksi rikosvahinkolain mukaisessa korvausmenettelyssä.

Liian alhaiset enimmäismäärät voivat johtaa myös siihen, että rikosvahinkolain mukaisessa soveltamiskäytännössä muodostuu oma yleisten tuomioistuinten korvausasteikkoon suhteutettu, alhaisempi korvausasteikko. Tämä olisi vastoin uudistuksen tavoitetta, jonka mukaan rikosvahinkolain mukaiset korvaukset voitaisiin myöntää pääsääntöisesti yleisten tuomioistuinten tuomitseman suuruisina.

Vakuutusoikeus katsoo, että enimmäismäärien tulisi olla siten mitoitettuja, että ne tulevat sovellettaviksi vain silloin kun vahingonkorvauslain nojalla myönnetyt korvaukset ovat vahingonkorvauslain mukaista yleistä korvaus-tasoa selvästi suurempia.

Henkilövahingon kärsineelle suoritettavat korvaukset ja rikoksen uhrille aiheutuneen kärsimyksen korvaaminen

Nykyinen vahingonkorvauslain mukainen henkilövahingon kärsineelle suoritettavan aineettoman vahingon korvauskäytäntö on osoittautunut rikosvahinkolain soveltamisen kannalta ongelmalliseksi. Vakuutusoikeudessa on havaittu, että yleiset tuomioistuimet saattavat tuomita korvausta aineettomasta vahingosta vaihtelevilla vahinkonimikkeillä. Henkisestä kärsimyksestä voidaan tuomita korvausta myös kipuna ja särkynä. Kivun ja säryn korvauksen määrään taas on voinut yleisessä tuomioistuimessa vaikuttaa vähentävästi se, että uhrille on tuomittu korvausta myös henkisestä kärsimyksestä silloinkin kun sitä ei ole rikosvahinkolain nojalla mandollista korvata.

Kun vahingonkorvauslain mukaisen korvauskäytännön voidaan otaksua selkiytyvän sen uudistamisen myötä, vakuutusoikeus kannattaa työryhmän ehdotusta, jonka mukaan henkilövahinkokorvausten määräämisen perusteiden osalta rikosvahinkolakiin otettaisiin viittaukset vahingonkorvauslain korvausperusteita koskeviin säännöksiin.
00121 HELSINKI	00120 HELSINKI

18.02.2005
Työryhmä ehdottaa, että oikeus korvaukseen kärsimyksestä laajennettaisiin koskemaan törkeiden väkivaltarikosten uhreja. Tätä voidaan pitää perusteltuna. Työryhmä esittää kuitenkin, että tavallinen pahoinpitely rajattaisiin yksiselitteisesti rikosvahinkolain mukaisen kärsimyksen korvaamisen ulkopuolelle. Työryhmä katsoo tämän välttämättömäksi ottaen huomioon erityisesti se, ettei tässä vaiheessa voida luotettavasti ennakoida, millaiseksi väkivaltarikoksista aiheutuvan kärsimyksen korvaamista koskeva oikeuskäytäntö muodostuu vahingonkorvauslain uudistuksen voimaantulon jälkeen.

Jos vahingonkorvauslain mukainen korvauskäytäntö myös tavallisten pahoinpitelyiden osalta muodostuu kovin kattavaksi, saattaa se aiheuttaa jonkin verran ongelmia rikosvahinkolain koetun oikeudenmukaisuuden kannalta. Toisaalta mandollisia haittoja vähentänee se, että tältä osin rajatumpi rikosvahinkolain mukainen korvattavuus on selkeästi tuotu esille ehdotetussa laissa ja sen esitöissä.

Surmansa saaneen läheiselle aiheutunut henkilövahinko

Kuten tässä lausunnossa on jo aiemmin todettu, nykyisin voimassa oleva rikosvahinkolain surmansa saaneen läheiselle suoritettavaa korvausta koskeva 6 a § on osoittautunut ongelmalliseksi. Korvittavuuden edellytykset on säädetty yhteneviksi vahingonkorvauslain säännösten kanssa. Ainakin vakuutusoikeudessa tehtyjen havaintojen mukaan yleisten tuomioistuinten korvauskäytäntö on muodostunut laveaksi. Rikosvahinkolain mukainen korvauskäytäntö taas oli varsin tiukka korvausmandollisuuden tullessa voi-maan.

Surmansa saaneen läheiselle suoritettavan korvauksen arviointi on monessakin suhteessa arkaluontoinen ja eettisesti vaikea kysymys. Korvauksen-hakijat voivat mieltää, että kysymyksessä on heidän läheisensä rahallisen arvon mittaaminen. Tämä heijastuu myös korvausta harkitsevaan viran-omaiseen. Rikosvahinkolaissa säädetty korvauksen enimmäismäärä on tosin jossain määrin helpottanut korvausmenettelyä ja ehkä tehnyt sen korvauksen hakijoillekin helpommaksi hyväksyä.

Etenkin kirjallisessa menettelyssä tämän tyyppiseen korvaushakemukseen liittyvä näytön esittäminen ja hankkiminen on ongelmallista silloin kun sitä ei ole syystä tai toisesta juurikaan esitetty yleisessä tuomioistuimessa.

Mikäli rikosvahinkolaissa halutaan säilyttää edelleenkin mandollisuus myöntää nykyisen tyyppistä korvausta myös surmansa saaneen läheiselle, korvauksen myöntämisen tulisi seurata yleisen tuomioistuimen ratkaisua.
00121 HELSINKI	00120 HELSINKI

VAKUUTUSOIKEUS	LAUSUNTO	50/0/2005	6 (7)
18.02.2005
Mikäli mandollisuus taas halutaan säilyttää edelleenkin, mutta säätää korvattavuus vahingonkorvauslakia suppeammaksi, tästä tulisi säätää selkeästi rikosvahinkolaissa. Rikosvahinkolain mukaisen korvauksen edellytysten tulisi olla kaavamaisia ja mandollisimman vähän harkinnalle sijaa jättäviä.

Työryhmä ehdottaa nykyisen kaltaisesta surmansa saaneen läheiselle maksettavasta korvaustyypistä luovuttavaksi. Sen tilalle työryhmä ehdottaa surmansa saaneen läheiselle kuolemantapauksen seurauksena aiheutuneesta henkilövahingosta johtuvien taloudellisten menetysten korvaamista rikosvahinkolain nojalla.

Vakuutusoikeus pitää ehdotusta perusteltuna. Ehdotettu uusi korvauslaji palvelisi pääasiassa samoja tarkoitusperiä kuin voimassa olevan rikosvahinkolain 6 a §. Ehdotuksen mukainen uusi korvauslaji kuitenkin varmemmin kohdentuisi todelliseen tarpeeseen. Mandollisuus ehdotetun kaltaiseen korvaukseen luultavasti ohjaisi jonkin verran nykyistä enemmän surmansa saaneiden läheisiä hakeutumaan sairauslomalle ja terveydenhoitopalveluiden piiriin. Toisaalta korvauksen myöntäminen edellyttäisi lääkärin määräämää sairauslomaa ja hoitoa, joten perusteettomasti tähänkään korvaukseen ei olisi mandollisuutta. Vaikka ehdotettu korvauksen enimmäismäärä 5000 euroa on nykyistä kärsimyskorvausta suurempi, kovin pitkäaikaista hoitoa tai kuntoutusta se ei vielä mandollistaisi. Toisaalta näiden todellisessa tarpeessa oleva surmatun läheinen olisi nykyistä paremmassa asemassa.

Yhteiset säännökset korvauksen määräämisestä

Voimassa olevan rikosvahinkolain 1 §:n 3 momentti on osoittautunut ongelmalliseksi. Sen mukaan voimassa oleva rikosvahinkolaki ei koske liikennevakuutuslaissa tarkoitettua liikennevahinkoa. Voimassa olevan rikosvahinkolain toissijaisuudesta muihin korvauksiin nähden on säädetty 3 §:ssä. Myös liikennevakuutuksen ensisijaisuus toteutuisi pelkästään viime mainitun lainkohdan nojalla.

Voimassa olevaa rikosvahinkolakia säädettäessä asia haluttiin kuitenkin kirjata selvyyden vuoksi 1 §:n 3 momenttiin. Viime mainittua lainkohtaa on vakiintuneesti tulkittu siten, että se sulkee liikennevakuutuslaissa tarkoitetun liikennevahingon kokonaan rikosvahinkolain korvattavuuden ulkopuolelle. Tästä taas on aiheutunut se, että esim. vankikarkurin anastamalleen moottoriajoneuvolle aiheuttama esinevahinko on voinut jäädä osaksi korvattavuuden ulkopuolelle silloin kun se on täyttänyt myös liikennevakuutuslain mukaisen liikennevahingon tunnusmerkit. Tällaista lopputulosta ei
00121 HELSINKI	00120 HELSINKI

18.02.2005
voitane pitää rikosvahinkolain tarkoitusperien mukaisena. Ehdotetussa uudessa rikosvahinkolaissa tämä ongelma poistuisi.
	011i Olanterä
Vakuutusoikeustuomari			
Vakuutusoikeus
Postiosoite	Käyntiosoite	Puhelin	Telekopio	Sähköposti	
PL 338	Lönnrotinkatu 13 C	010 36 43200	010 36 43100	vakuutusoikeus@om.fi	
00121 HELSINKI	00120 HELSINKI			

pWrapPolygonVertices8;7;(0,0);(0,20135);(18758,20135);(18758,21610);(21609,21610);(21609,0);(0,0);fBehindDocument1Timo Havu Vakuutusylituomari