Author: Backström Berit
Company: OIKEUSMINISTERIÖ

08.11.2005 		Dnro 58/62/05

OIKEUSMINISTERIÖLLE

    

		Oikeusministeriön lausuntopyyntö 10.10.2005; OM 7/84/2005: 
		Euroopan neuvoston rahanpesua ja terrorismin rahoittamista koske-			van yleissopimuksen allekirjoittaminen

LAUSUNTO	Lausuntonani esitän seuraavaa:

Yleissopimuksen allekirjoittamista on pidettävä tärkeänä, koska va- kavien rikosten torjuminen sekä rikoshyödyn ja rikoksentekovälineiden menetetyksi tuomitseminen Euroopan neuvoston jäsenval- tioissa tulee olla tehokasta, yhtenäistä ja ennakoitavaa. Yleissopimuksella on tarkoitus korvata vuonna 1990 tehty rikoksen tuottaman hyödyn rahanpesua, etsintää, takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskeva yleissopimus.
 
Puutun lausunnossani joihinkin yleissopimuksen III luvun 1 osan yleismääräyksiin, joiden osalta voinee esiintyä Suomen lainsäädännön muuttamistarpeita.

3 artiklan 4. kappaleessa todetaan, että kukin sopimuspuoli ryhtyy niihin lainsäädännöllisiin ja muihin toimenpiteisiin, jotka ovat tar- peen, jotta rikoksentekijää voidaan vaatia todistamaan väitetyn rikoksen tuottaman hyödyn tai muun menetetyksi tuomittavan omaisuuden alkuperä, siltä osin kuin on kyse vakavista rikoksista ja siltä osin kuin tämä vaatimus on sopimusvaltion kansallisen lainsäädännön periaatteiden mukainen.

Eduskunnan lakivaliokunta on mietinnössään LaVM 14/2001 vp käsitellessään hallituksen esitystä menettämisseuraamuksia koskevan lainsäädännön uudistamiseksi (HE 80/2000 vp) ja erityisesti laajennetun hyödyn menettämisen säännöstä (rikoslaki 10 luku 3 §) 

todennut, että perustuslakivaliokunnan lausunnon (PeVL 33/2000 vp) ja kuulemiensa asiantuntijoiden tekemien huomautusten perusteella lakivaliokunta ehdottaa, että hallituksen esityksessä esitetystä käännetystä todistustaakasta luovutaan, jolloin todistustaakka tietyn omaisuuden rikokseen liittyvästä alkuperästä on jäänyt syyttäjälle. Todistustaakka on tosin alennettu normaalista rangaistuksen tuomitsemiseen vaadittavasta näytöstä. 

Näin ollen niin perustuslakivaliokunta kuin lakivaliokunta on vuonna 2001 suhtautunut varauksellisesti epäillylle asetettuun käännettyyn todistustaakkaan liittyen omaisuuden alkuperään. 

9 artiklan 1 kappaleen d kohdassa edellytetään, että sopimusvaltio ryhtyy tarvittaviin lainsäädännöllisiin ja muihin toimiin määrätäkseen lainsäädännössään rangaistavaksi muun ohella rahanpesurikoksiin liittyvän salahankkeen. Rikoslain yleisten oppien alaan kuuluva osallisuusoppi jättää ennen rikostekoa ja rikoksen aikana tapahtuvan osallistumisen osalta vähän tilaa anglosaksiselle conspiracy -opille ja toisaalta jälkikäteinen rikoksentekijän avustaminen on Suomessa oman tunnusmerkistön puitteissa tapahtuva rikos. Salahanke -kriminalisoinnin  yleinen sopivuus suomalaiseen oikeusjärjestelmään voidaan perustellusti kyseenalaistaa.

Saman artiklan 2 kappaleen b kohdassa todetaan, että voidaan määrätä, että rahanpesurikokset eivät koske esirikoksen tekijöitä.  Voimassa oleva rikoslain 32 luvun 11 §:n mukainen rajoitussäännös toteaa, että rahanpesurikoksesta ei tuomita henkilöä, joka on osallinen siihen rikokseen, jolla omaisuus on toiselta saatu tai joka on tuottanut hyödyn. Näin ollen Suomessa sovellettava laki osallisuudesta esirikokseen menee huomattavasti ulommaksi osallisuuden kenttään kuin yleissopimus. Kyseinen kotimainen säännös on hyvin ongelmallinen, koska lähes mitättömältä tuntuva pääteon edistäminen poistanee rikosvastuun edellytykset jopa suunnitelmallisesta, ammattimaisesta ja esirikokseen verrattuna huomattavasti moitittavammasta rahanpesuteosta. On odotettavissa, että törkeästä rahanpesusta syytetty henkilö puolustautuu tehokkaasti kuuden vuoden rangaistusmaksimilla olevaa rikosepäilyä vastaan myöntämällä keinotekoisesti, mutta uskottavasti vähäisen sakolla sovitettavan avunannon esirikokseen.

Ongelmallisena on myös pidettävä nykyistä rikoslain 32 luvun 12 §:n menettämissäännöstä sellaisenaan ja viittauksineen rikoslain 10 lukuun. Ongelma hahmottuu niin sanotun hyvän ja huonon rahanpesijän tilanteessa: huonolta rahanpesijältä löytynyt omaisuus tuomitaan 12 §:n nojalla valtiolle, mutta hyvä rahanpesijä, joka on saanut huumausainerikoksilla hankitun varallisuuden piiloon ulkomaille saanee oudon edun, koska mitään konkreettista omaisuutta ei löydy ja rikoslain 10 luvun muut säännökset soveltunevat kovin huonosti tilanteeseen. On mahdollista, että 10 luvun 2 §:n rikoshyötyä kos- keva säännös voi olla sovellettavissa kyseisessä tilanteessa. Ongel-

ma on kuitenkin todellisena olemassa, mutta toisaalta lainsäädännöllisesti ratkaistavissa.

Edellä mainitut seikat voinevat aiheuttaa huomattavia ongelmia yleissopimuksen IV luvussa käsitellyssä kansainvälisessä yhteistyössä, mikäli oma lainsäädäntömme on ristiriidassa eurooppalaisten rahanpesusäännösten ja -käsitysten kanssa.    

		Yleissopimuksen alustavasta käännöksestä ei ole lausuttavaa.

		Apulaisvaltakunnansyyttäjän sijainen,  	
		valtionsyyttäjä		     Jarmo Rautakoski

	Valtionsyyttäjä		     Ari-Pekka Koivisto  

				
				LAUSUNTO

	🖃	Albertinkatu 25 A  PL 333	🕿	Puh  010 362 0800				00181 HELSINKI	Fax 010 362 0888