Muistio Eduskunnan perustuslakivaliokunnalle
HE 87/2005 vp.
LsN Aki Rasilainen

25.8.2005

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ja muutoksenhakumenettely yleisissä tuomioistuimissa

EIT:n ratkaisukäytännössä muutoksenhakumenettelyltä edellytettävät EIS:n mukaiset vaatimukset kiteytyvät kysymykseen menettelyn suullisuudesta. Tätä kysymystä on viimeksi arvioitu kattavasti Muutoksenhakutoimikunnan osamietinnössä 25.10.2001 s. 28-33 (KM 2001:10). Tuo arviointi sisältyy sellaisenaan HE:een 91/2002 vp, s. 13-19, josta perustuslakivaliokunta on antanut lausuntonsa PeVL 35/2002 vp.

Seuraavassa tarkastellaan, ovatko muutoksenhakutoimikunnan arvioinnin kaikki johtopäätökset pitäviä ja miltä osin niitä olisi ajateltava uudelleen ottaen erityisesti huomioon EIT:n tuon arvioinnin jälkeen vuosina 2002-2005 antamat ratkaisut.

Välittömyysperiaate EIT:n käytännössä

Muutoksenhakutoimikunta on varsin suoraviivaisesti päätellyt, että EIT ei olisi omaksunut välittömyysperiaatetta yleisenä prosessiperiaatteena muutoksenhakuasteessa. Vaikka useissa  ratkaisuissa  käytetäänkin todistelun välittömään vastaanottamiseen tai arviointiin viittaavia ilmauksia (direct assessment, direct observation), toimikunnan mielestä tapaus Foucher v. Ranska (1997) olisi argumentti päätelmän puolesta, koska Fouchet-tapauksessa kansallinen menettely oli ollut yksinomaan kirjallista, eikä EIT ollut kiinnittänyt siihen huomiota.

Toimikunnan päättely ei ole kuitenkaan tässä kohden aivan pitävää. Foucher-tapauksessa EIT:n ratkaistavana ei nimittäin ollut lainkaan kysymys, vaatiko EIS tapauksessa asian suullista käsittelyä, koska valittaja ei ollut perustanut valitustaan sellaisen puuttumiseen, vaan EIT:n ratkaistavana oli ainoastaan kysymys valittajan oikeudesta saada tieto jutun asiakirjoista. Kansallinen lainsäädäntö nimittäin mahdollisti, että tapauksen kaltaiset vähäiset rikokset voitiin oikeudessa todistaa virallisin asiakirjoin (kohta 16). Toimikunta toteaa itsekin samassa yhteydessä, että EIT jättää kysymykset sallituista todistuskeinoista, todistelumenettelystä ja todistusharkinnasta kansallisen lainsäädännön varaan. Fouchet-tapaus ei siten ole kelvollinen vasta-argumentti sille, että EIT ei noudattaisi välittömyysperiaatetta käytännössään. Toimikunnankin viittaamat tapaukset antavat päinvastoin aiheen päätellä, että EIT on omaksunut välittömyysperiaatteen lähtökohtaisesti samansisältöisenä kuin se Suomessakin on oikeudenkäymiskaaren 26 luvun 15 §:n 1 momentissa omaksuttu. Tämän päätelmän oikeellisuuden varmistavat jäljempänä selostettavat aivan viime vuosina annetut ratkaisut.    

Se, mitä EIT välittömyysperiaatteella tarkoittaa silloin, kun muutoksenhakuasteessa on kysymys teon lukemisesta vastaajan syyksi, ilmenee seikkaperäisesti toimikunnankin viittaamasta tapauksesta Tierce ym. v. San Marino (2000), johon myös PeV em. lausunnossaan viittaa. Valittaja oli ensiasteessa suullisen käsittelyn jälkeen tuomittu petoksesta liiketoimissaan. Hän valitti tuomiostaan ja katsoi, että hän olisi teoistaan vastuussa ainoastaan siviilioikeudellisesti tai syyllistyneensä enintään kavallukseen. Suullista käsittelyä toimittamatta muutoksenhakutuomioistuin pysytti tuomion jutun asiakirjojen perusteella.

Tuomiossaan EIT tähdensi, että muutoksenhakuasteessa suullinen käsittely ei ole välttämätön asian käsittelyn erityispiirteiden vuoksi edellyttäen, että ensimmäisessä asteessa on ollut suullinen käsittely. Siten valitusluvan myöntämistä koskeva käsittely ja pelkästään oikeuskysymyksiä koskeva tosiasiakysymykset poissulkeva käsittely voivat täyttää 6. artiklan vaatimukset, vaikka valittajalle ei olisikaan annettu mahdollisuutta tulla henkilökohtaisesti kuulluksi muutoksenhakuasteessa (tämä on selvä ja vakiintunut kanta, joka on toistettu lukuisissa ratkaisussa alkaen Ruotsia koskeneesta Ekbatani-tapauksesta (1988) kohta 31). Kuitenkin, jos muutoksenhakutuomioistuimen on tutkittava asia sekä tosiasioiden että oikeuskysymysten kannalta ja tehtävä kokonaisarviointi syyllisyydestä tai syyttömyydestä, se ei voi ratkaista sitä arvioimatta suoraan syytetyn henkilökohtaisesti tarjoamaa näyttöä osoittaakseen, että hän ei ole tehnyt tekoa, jota hänen syykseen väitetään (”direct assessment of the evidence given in person by the accused for the purpose of proving that he did not commit the act allegedly constituting a criminal offense”). Julkisen kuulemisen periaate sisältää syytetyn oikeuden antaa henkilökohtaisesti näyttöä valitustuomioistuimelle. Tästä näkökulmasta julkisuuden periaate toteuttaa syytetyn oikeuksia puolustautua. (kohta 95; sama täsmälleen samansisältöisenä myös Dondarini v. San Marino (2004) kohta 27 ja Forcellini v. San Marino (2003) kohta 35; yleisluontoisemmin sama periaate esillä kuitenkin jo Ekbatani- tapauksessa kohta 32 ja Botten v. Norja (1996) kohta 52).

Näiden periaatteiden soveltaminen menettelyyn käsillä olleessa tapauksessa edellytti EIT:n mukaan niiden kysymysten luonteen erittelyä, joihin valitustuomioistuimen oli vastattava. Valittaja väitti, että hän ei ollut teoista rikosoikeudellisessa vastuussa. Muutoksenhakutuomioistuimen tehtävä oli siten arvioida kokonaisvaltaisesti kysymystä hänen syyllisyydestään tai syyttömyydestään. EIT piti moitittavana, että muutoksenhakutuomioistuin oli arvioinut valittajan käyttäytymistä oikeudellisesti ottamatta suoraan vastaan valittajan henkilökohtaisesti esittämää näyttöä ja vahvisti teon rikosoikeudellisesti olevan petos eikä vain kavallus, vaikka merkitsevä ero  näiden rikosten välillä oli käyttäytymisen subjektiivisessa puolessa (erehdyttämistarkoitus). Siksi muutoksenhakutuomioistuimen olisi tullut kuulla valittajaa henkilökohtaisesti.

Samassa yhteydessä EIT arvioi menettelyä muutoksenhaussa myös eräiden muiden valittajien osalta. Näistä toinen oli tuomittu muutoksenhakuasteessa ilman suullista kuulemista huumeiden hallussapidosta myyntitarkoituksessa, vaikka alioikeudessa myyntitarkoitus oli suljettu pois. Toinen taas oli tuomittu toisessa asteessa siitä, että hän oli ollut tietoinen ensin mainitun rikollisista toimista ja ottanut niihin osaa, vaikka tämäkin subjektiivinen elementti oli ensimmäisessä asteessa suljettu pois ja hänet vapautettu syytteestä. Molempia olisi EIT:n mielestä tullut kuulla henkilökohtaisesti muutoksenhakuasteessakin (”hearing what they had to say directly”; kohta 101). Kuudennen artklan 1 kohtaa oli kaikissa tapauksissa rikottu.

Nähdäkseni toimikunnalla ei ole ollut perusteita katsoa, että EIT ei olisi omaksunut välittömyysperiaatetta myös muutoksenhakuasteessa ainakin arvioitaessa valittajan syyllisyyttä silloin, kun hän on sen valituksessa kiistänyt. Jos syyksi lukeminen edellyttää arviota vastaajan subjektiivisesta tahdonmuodostuksesta, se edellyttää hänen henkilökohtaista kuulemistaan.  Eri asia on, että toimikunnan arvion valmistumisvaiheessa on ollut epäselvää, mitä EIT:n lausuma syytetyn oikeudesta esittää henkilökohtaisesti näyttöä syyttömyydestään tarkoittaa suullisen käsittelyn laajuuden suhteen. Tierce ym.-tapauksessa edellytettiin ainoastaan syytettyjen kuulemista, mutta EIT ei ottanut kantaa, olisiko myös Tiercen alioikeudessa kuulemia todistajia tullut kuulla uudelleen. Ekbatani-tapauksessa edellytettiin vastaajan ja asianomistajan kuulemista, mutta hovioikeudessa nimettyjen uusien todistajien kuulemisesta ei lausuttu. Sen sijaan tapauksessa Belziuk v. Puola (1998)  vastaaja oli tuomittu alioikeudessa varkauden yrityksestä kolmen vuoden vankeusrangaistukseen suullisesti kuultujen todistajalausuntojen perusteella. Valituksessaan hän pyysi itsensä lisäksi kanssavastaajan ja hänet pidättäneiden poliisien kuulemista. Muutoksenhakutuomioistuin pysytti tuomion valittajaa kuulematta pitäen uusien todistajien kuulemista tarpeettomana, koska alioikeudessa esitetty todistelu riitti hänen tuomitsemiseensa. EIT katsoi, että jos valittaja olisi ollut istunnossa läsnä, hän olisi voinut kiistää paikalla olleen syyttäjän argumentit ja esittää todistelua valituksensa tueksi, mutta hän ei ollut lainkaan ollut edustettuna istunnossa. Tämä ”equality of arms”-periaatteen rikkominen perusti sopimusrikkomuksen. EIT:n perusteluista tässä tapauksessa ei ole tehtävissä sellaista päätelmää, että valittajan todistajien kuulematta jättäminen olisi ollut sopimusloukkaus, vaan se oli ainoastaan yksi EIT:n toteama seuraus siitä, että valittaja oli saanut osallistua muutoksenhakuoikeudenkäyntiin ainoastaan kirjelmin samalla kun syyttäjä oli ollut  henkilökohtaisesti läsnä.

Toimikunta onkin voinut todeta, että sopimusloukkausta ei ole kertaakaan todettu tilanteessa, jossa asianosainen ei ole saanut ylioikeudessa enää uudelleen kuultavaksi todistajia, joita oli jo kuultu alioikeudessa. Tämä luonnehdinta ei kuitenkaan ole enää paikkansa pitävä eräiden seuraavassa selostettavien toimikunnan arvion valmistumisen jälkeen annettujen ratkaisujen valossa.

Sigurthór Arnarsson v. Islanti (2003)

Arnarssonia syytettiin kuolemaan johtaneesta pahoinpitelystä yökerhotappelussa. Oikeudenkäynnissä kuultiin suurta joukkoa todistajia ja A vapautettiin syytteistä. Syyttäjä valitti muutoksenhakuasteeseen, korkeimpaan oikeuteen, jonka käsittelyssä kuultiin syyttäjää ja A:n puolustajaa, mutta ei A:ta henkilökohtaisesti eikä todistajia. Korkein oikeus tuomitsi A:n syytteen mukaisesti vankeusrangaistukseen alioikeudessa todistelusta tehtyjen nauhoitusten transkription perusteella. Valituksessaan EIT:een A katsoi, että kuudennen artiklan 1 kohtaa oli loukattu sillä, että korkein oikeus oli arvioinut uudelleen suullista todistelua ilman, että häntä tai todistajia olisi kuultu.

EIT toisti aikaisemmissa tuomiossakin todetulla tavalla, että kuudennen artiklan 1 kohdan soveltuminen muutoksenhakuoikeudenkäyntiin riippuu arvioitavan menettelyn erityispiirteistä; huomioon on otettava menettelykokonaisuus kansallisessa lainsäädännössä ja muutoksenhakutuomioistuimen tehtävät siinä. Jos suullinen käsittely on pidetty ensimmäisessä asteessa, sellaisen puuttuminen toisessa asteessa voi olla oikeutettua kyseisen menettelyn erityispiirteiden perusteella ottaen huomioon kansallinen muutoksenhakujärjestelmä, muutoksenhakutuomioistuimen toimivallan laajuus ja se, millä tavoin valittajan edut on suojattu muutoksenhakuasteessa erityisesti siinä ratkaistavana olevien kysymysten luonteen valossa. EIT:n käytännön mukaan valituslupamenettely ja oikeuskysymyksiin rajoittuva menettely voivat täyttää kuudennen artiklan 1 kohdan vaatimukset, vaikka valittajalle ei ole annettu mahdollisuutta tulla henkilökohtaisesti kuulluksi. Lisäksi, vaikka muutoksenhakutuomioistuimella olisikin toimivalta tutkia sekä näyttö- että oikeuskysymyksiä, kyseinen artiklankohta ei aina vaadi suullista käsittelyä, tai jos sellainen järjestetään, oikeutta henkilökohtaiseen läsnäoloon siinä (kohta 30; samansisältöisesti Botten v. Norja kohta 39, Kremzow v. Itävalta 1993 kohta 58 ja Fejde v. Ruotsi 1991 kohta 31; Helmers v. Ruotsi 1991 kohdat 31-32; Ekbatani v. Ruotsi 1988 kohdat 27-28, 33). 

EIT kiinnitti ratkaisussaan huomiota siihen, että syyttäjä oli valituksessaan riitauttanut alemman oikeuden arvion määrätyistä ristiriidoista toisen kanssasyytetyn ja erään todistajan kertomusten välillä koskien uhrin päähän kohdistunutta potkua. Korkeimman oikeuden toimivaltaan kuului tutkia sekä näyttö- että oikeuskysymykset koskien syyllisyyttä ja rangaistusta. EIT katsoi, että päätettäessä valittajan syyllisyydestä kysymys oli pääasiassa ollut näytön arvioinnista. Se ei ollut tässä tapauksessa ollut helppo tehtävä, koska todistajien kertomukset olivat epäselviä. Teon olosuhteiden erityispiirteet, todistajien suuri lukumäärä, ristiriitaisuudet ja epäjohdonmukaisuudet heidän kertomuksissaan, asian oikeudellinen arviointi ja erot tuomioistuinten tosiasioita koskevissa arvioinneissa huomioon ottaen EIT totesi, että näyttöä koskevien kysymysten ratkaiseminen oli ollut monimutkaista. Siihen nähden mikä merkitys valittajalle oli sillä, että alioikeuden vapauttava tuomio muuttui langettavaksi, ei oikeudenmukainen oikeudenkäynnin vaatimus voinut toteutua ilman valittajan henkilökohtaisesti ja määrättyjen todistajien antaman näytön suoraa arviointia (”a direct assessment of the evidence given by the applicant in person and by certain witnesses”). Valittaja oli kansallisenkin lainsäädännön nojalla voinut perustellusti odottaa, että korkein oikeus kutsuisi hänet ja muut todistajat antamaan suullisen lausunnon, jos sen tarkoituksena oli muuttaa alemman oikeuden vapauttava tuomio todistelun uudelleen arvioinnin perusteella (”on the basis of a different assessment of the evidence”) (kohdat 33-37).

Kansallisen lain mukaan korkein oikeus ei saanut muuttaa alemman oikeuden suullisista kertomuksista tekemää niiden näyttöarvoa koskevaa päätelmää, ellei kyseinen todistaja tai vastaaja ollut antanut kertomustaan korkeimmalle oikeudelle. Islannin valtion selvityksen mukaan oikeuskäytännössä ilmaisun ”suullisen kertomuksen näyttöarvo” merkitys on kahtalainen. Ensinnäkin se viittaa yksittäisen todistajan uskottavuuden arviointiin itsenäisesti. Tässä tarkoituksessa on välttämätöntä, että todistaja saapuu oikeuteen ja vastaa suoraan tuomarin kysymyksiin.  Toiseksi se viittaa todistajan kertomuksen painoarvoon verrattuna muuhun todisteluun tilanteissa, joissa korkein oikeus on hyväksynyt alemman oikeuden arvion todistajan uskottavuudesta. Säännöksen päätarkoitus on varmistaa, ettei korkein oikeus arvioi uudelleen sellaisen todistajan uskottavuutta, joka on antanut alemmassa oikeudessa suullista näyttöä (kohta 22). 

 Destrehem v. Ranska 2004

Destrehem oli osallistunut mielenosoitukseen, jossa tapahtui väkivaltaisuuksia sitä valvoneita poliiseja vastaan. Häntä vastaan nostettiin syyte aseella tehdystä pahoinpitelystä ja vahingonteosta. Hänen syyttömyytensä puolesta todisti muita mielenosoittajia ja ulkopuolinen todistaja. Näiden lausuntojen perusteella D vapautettiin syytteistä.

Poliisit asianomistajina ja syyttäjä valittivat tuomiosta. D pyysi todistajiensa uudelleen kuulemista, mutta muutoksenhakutuomioistuin ei siihen suostunut, vaan tuomitsi D:n asiakirjoista ilmenevien poliisien alioikeudessa antamien kertomusten perusteella syytteen mukaisesti osin ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja vahingonkorvauksiin. Istunnossa olivat olleet läsnä asianomistajat, syyttäjä ja D. Kassaatiotuomioistuin hylkäsi D:n valituksen.

D katsoi EIS:n 6 artiklan 1 ja 3 (d  –kohtaa rikotun, kun ylioikeus oli pitänyt hänen todistajiensa kertomuksia epäuskottavina näitä kuulematta.

EIT pani merkille, että syytteet oli alioikeudessa hylätty useiden todistajien kuulemisen jälkeen. Tuomitessaan valittajan ylioikeudella ei ollut ollut mitään uusia tietoja vaan valittajan suullisia lausumia lukuunottamatta oikeus oli perustanut tuomionsa yksinomaan jutun asiakirjoihin. Siten tuomio oli julistettu pääasiassa ensiasteessa annettujen kertomusten perusteella. Ylioikeus oli analysoinut valittajan todistajien kertomuksia yksinomaan alioikeuden pöytäkirjojen, asianosaisten kirjelmien ja tuomion perustelujen nojalla. Todettuaan olennaisesta ristiriidasta kertomuksissa ylioikeus oli katsonut, että ne eivät olleet uskottavia eikä valittajan nimeämien todistajien kertomuksilla ollut voitu kyseenalaistaa poliisin lausumia, jotka ylioikeuden mielestä olivat totuudenmukaisia ja vilpittömiä. Siten ylioikeus oli harkinnut uudelleen todistajien lausumia heitä kuulematta (”Ayant relevé une ’contradiction fondamentale’ entre eux, elle a contesté leur crédibilité et a estimé qu’aucun des témoins cités par le requérant n’était finalement en mesure de mettre en doute les déclarations des policiers, dont elle a considéré que le caractère ’véritable et sincère’ était établi. La cour d’appel a ainsi appréci à nouveau les déclarations des témoins, sans les entendre” kohta 43.)

Valittajan syyllisyys oli ylioikeudessa perustettu samoihin kertomuksiin, joita alioikeus oli pitänyt riittävinä syytteiden hylkäämisen kannalta. Näissä oloissa syytetyn oikeuksia oli loukattu merkittävästi, kun ylioikeus ei ollut valittajan vaatimuksesta huolimatta kuullut tämän todistajia (kohta 45).

Erityisesti Norjan, Suomen tai Saksan seulontamenettelyä koskevia ratkaisuja ei ole, mutta johtopäätöksiä voidaan tehdä valituslupamenettelyä koskevasta ratkaisusta Monnell ja Morris v. Yhdistynyt kuningaskunta (1987). Englantilaisesta valituslupamenettelystä EIT piti merkitsevinä seikkoja kuten, että lupahakemusta ratkaistaessa tosiasioita ei arvioida uudelleen eikä todistajia kuulla, vaikka valituksessa olisikin kysymys tosiasioiden arvioimisesta. Valituslupamenettelyssä on ratkaistavana se, onko valittaja valituksessa vedonnut sellaisiin perusteisiin, jotka edellyttäisivät hänen kuulemistaan. Jos vedotut perusteet ovat lainmukaisia ja ne ansaitsevat (”merit”) tulla istunnossa edelleen argumentoiduiksi ja harkituiksi, lupa myönnetään. Koska lupamenettelyssä ratkaistavilla kysymyksillä oli tällainen rajoitettu luonne (”limited nature”), se ei edellyttänyt valittajan suullista kuulemista (kohdat 57-58).

Johtopäätökset

EIT on siis katsonut, että todistajien uskottavuuden uudelleen arviointi ei ole mahdollista alioikeuden käsittelystä tehtyjen tallenteiden perusteella, vaan todistajia on kuultava muutoksenhakuasteessa henkilökohtaisesti uudelleen. Tämä vastaa täysin Suomen oikeudenkäymiskaaressa (OK 26: 15 § 1) omaksuttua välittömyysperiaatetta. Tarkasti ottaen  nimenomaan todistajien kuulemisen osalta EIT:n ratkaistavana on kuitenkin ollut ainoastaan sellainen muutoksenhakuasetelma, jossa vastaaja on tuomittu vasta toisessa asteessa. Tällä perusteella on siten jossain määrin avoin kysymys, noudattaisiko EIT välittömyysperiaatetta myös asetelmassa, jossa vastaaja on tuomittu ensimmäisessä asteessa ja haluaisi muutoksenhakuasteessa kuulla syyttömyytensä tueksi samoja todistajia kuin ensimmäisessä asteessa. Vanhempien Helmers- ja Ekbatani-tapausten perusteella vastauksen voisi otaksua olevan myönteinen.

Helmers-tapauksessa alioikeus oli asianomistajan ajamassa syyteasiassa hylännyt syytteet. EIT katsoi, että näytön arviointi edellytti asianomistajan ja vastaajien henkilökohtaista uudelleen kuulemista vielä hovioikeudessa. Samalla EIT perusteluissaan selvensi sitä, miksi Ekbatani-tapauksessa, jossa E:n syyksi oli alioikeudessa tuomittu sakolla rangaistu teko, oli edellytetty vastaajan ja asianomistajan uudelleen kuulemista E:n valituksen johdosta. Ekbatani-tapauksen perusteluissa EIT oli katsonut, että kysymystä E:n syyllisyydestä ei ollut voitu ratkaista ”without a direct assessment of the evidence given in person by the applicant... and by the complainant” (kohta 32). Helmers-tapauksen perusteluissa EIT täsmensi tämän tarkoittavan sitä, että koska E oli alioikeudessa tuomittu asianomistajan kertomuksen perusteella, hovioikeudessa oli ratkaistavana näiden kahden henkilön uskottavuus (”For the Court of Appeal the crucial question therefore concerned the credibility of the two persons involved” kohta 37). EIT:n soveltama välittömyysperiaate oli siten molemmissa tapauksissa aivan sama muutoksenhakuasetelmasta riippumatta.

Arvioidessaan muutoksenhakumenettelyä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimusten kannalta EIT pitää edellä olevan perusteella siis keskeisenä sitä, miten valittajan edut on suojattu muutoksenhakuasteessa ratkaistavana olevien kysymysten luonteen valossa. Tässä suhteessa on tehtävä ero seulontamenettelyn ja asian täystutkinnan välillä, koska näissä valituksen käsittelyn eri vaiheissa hovioikeuden ratkaistavana ovat erilaatuiset kysymykset. Seulontamenettelyssä on ratkaistavana ainoastaan se, onko valituksen perusteella aihetta jatkaa valituksen käsittelyä täystutkinnassa siinä tapauksessa, että valituksessa esitetty on horjuttanut luottamusta käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuuteen. Seulontamenettelyssä hovioikeus ei ota omasta puolestaan kantaa näyttö- eikä oikeuskysymyksiin eikä seulontaratkaisu ole muodollisesti asiaratkaisu, vaikka se edellyttääkin käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuuden valvomista niin näyttö- kuin oikeuskysymyksissä. Seulontaratkaisulla ei voida muuttaa mitään käräjäoikeuden ratkaisusta, vaan sillä jätetään voimaan käräjäoikeuden kannanotot näyttö- ja oikeuskysymyksistä. Niiden oikeellisuus on ratkaistavissa vain hovioikeuden täystutkinnassa tehtävällä käräjäoikeuden ratkaisun sijasta voimaan tulevalla hovioikeuden asiaratkaisulla.

Seulontamenettelyssä ratkaistavat kysymykset ovat siten aivan samalla tavoin ”rajoitetun luonteisia” kuin englantilaisessa valituslupamenettelyssä em. EIT:n ratkaisussa. Tästä syystä välittömyysperiaatekaan ei ole seulontamenettelyssä voimassa eikä valittajan suullista kuulemista,  pääkäsittelystä puhumattakaan, vaadita.  Sen sijaan jatkettaessa valituksen käsittelyä täystutkinnassa sen vuoksi, että käräjäoikeuden ratkaisu voi olla väärä, hovioikeuden tehtävänä on ottaa kantaa niin näyttö- kuin oikeuskysymyksiin ja silloin EIT edellyttää välittömyysperiaatteen noudattamista arvioitaessa suullisen todistelun uskottavuutta uudelleen siten kuin oikeudenkäymiskaaren 26 luvun 15 §:n 1 momentissa on säädetty. 

Käsillä olevaa esitystä valmisteltaessa useat arvovaltaiset lausunnonantajat edellyttivät, että muutos tulisi toteuttaa lieventämällä OK 26 luvun 15 §:n 1 momentin mukaista hovioikeuden velvollisuutta toimittaa pääkäsittely silloin, kun arvioitavana on suullisen todistelun uskottavuus. Edellä selostetut EIT:n ratkaisut puhuvat selkeästi sellaisen päätelmän puolesta, että tällainen lieventäminen ei ole mahdollista joutumatta ristiriitaan EIT:n käytännön kanssa, koska OK 26: 15 §:n 1 momentti sääntelee täystutkintaa, jossa ratkaistavana ovat näyttö- ja oikeuskysymykset. Sellainen muutos merkitsisikin huomattavasti laajempaa kavennusta välittömyysperiaatteeseen kuin mistä nyt käsillä olevassa esityksessä on kysymys, koska se koskisi kaikkia hovioikeudessa käsiteltäviä valituksia, kun käsillä oleva muutos koskee vain niitä valituksia, joiden käsittely lopetetaan seulontavaiheessa.

Seulontamenettely vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen vaatimuksia oikeudenmukaisesta oikeudenkäynnistä muutoksenhaussa. Perustuslakivaliokunta on ollut tällä kannalla jo alussa mainitussa lausunnossaan seulontamenettelyn säätämiseen johtaneesta HE:stä 91/2002 vp. Käsillä oleva HE 87/2005 vp. vastaa mainittua aikaisempaa esitystä siinä suhteessa, että hovioikeuden pääkäsittelyssä ratkaistavat asiatkin kuuluisivat seulontamenettelyyn. Se kuitenkin poikkeaa siitä siinä suhteessa, että esityksen mukaan käräjäoikeudessa tuomitun rangaistuksen ankaruus tai asian erityinen merkitys asianosaiselle voi muodostaa esteen valituksen seulonnalle. Näitä lisäedellytyksiä seulontamenettelyn käyttämiselle esitetään nimenomaan perusoikeusnäkökulmasta valittajan oikeusturvan toteutumisen tehostamiseksi.  

Y:/Aki/perlakivaliokunta