SOSIAALI- JA TERVEYSMINISTERIÖ		MUISTIO			STM125:03/2001
Sosiaali- ja terveyspalveluosasto
							26.9.2001			

Terveydenhuollon rahoitus. rahoituksen taso ja vakaus, rahoituskanavat ja voimavarojen kohdentaminen, valtionosuusjärjestelmä, kuntalaskutus, asiakasmaksupolitiikka. valtion ohjausjärjestelmien parantaminen.

Terveydenhuoltoon käytettiin vuonna 1991 noin 50 miljardia markkaa 
vuoden 1999 rahassa. Terveydenhuollon BKT-osuus oli silloin 9,0 %. Sen jälkeen menot vähenivät kääntyen uudelleen nousuun vuosikymmenen jälkipuoliskolla. Suuri osa viimeisen viiden vuoden kasvusta on johtunut lääkekustannusten noususta. Terveysmenojen taso on vuonna 2000 saavuttanut lamaa edeltäneen vuoden 1991 tason. Menojen bruttokansantuoteosuus oli vuonna 2000 ennakkotiedon mukaan 6,7 %, mikä on OECD-maiden pienimpiä ja EU-maiden kolmanneksi pienin. Bruttokansantuoteosuus ei ole optimaalinen mittari terveydenhuollon rahoitustasoa mitattaessa. Kansantaloudessa, jossa bruttokansantuote on laskenut nopeasti ja noussut nopeasti saman vuosikymmenen aikana se antaa jossain määrin vääristyneen kuvan rahoitustasosta. Terveydenhuoltomenojen verorasitusaste on Suomessa muita Pohjoismaita alhaisempi. 

Suomessa käytetään terveydenhuoltoon asukasta kohti markkamääräisesti selvästi vähemmän rahaa kuin useimmissa EU-maissa (20 % alle EU-keskiarvon) ja muissa Pohjoismaissa. Useimpia terveydenhuoltopalvelujen tuotetaan  tästä huolimatta muita Pohjoismaita enemmän. 

Terveydenhuollon päärahoittajia ovat kunnat, valtio, Kansaneläkelaitos ja kotitaloudet. Kuntien suhteellinen osuus on viime vuosina kasvanut ja valtion pienentynyt. Kotitalouksien osuus on EU-maiden  korkeimpia. Erityisen suuri on kotitalouksien osuus lääkekustannuksista. 

Monikanavainen rahoitusjärjestelmä vaikeuttaa eräiltä osin palvelujen ohjausta ja koordinointia ja aiheuttaa palvelutarjonnan vääristymiä. Vaikka järjestelmässä on myös etuja, sitä tulisi kehittää niin, että se ei aiheuta epätarkoituksenmukaista palvelujen tarjontaa tai kysyntää. 

Myönteisesti kehittyneen kuntatalouden taakse kätkeytyy monien kuntien jatkuvasti vaikeutuva taloustilanne. Terveydenhuoltomenojen suuri bruttokansantuoteosuuden kasvu luo kuntatalouteen huomattavia paineita. Lakisääteisten palvelujen rahoitusperustaksi luotu laskennallinen valtionosuusjärjestelmä on ollut mittavien leikkausten kohteena. Eräät osat kuntien tulorahoituksesta kohdentuvat hyvin epätasaisesti ja ovat vaikeasti ennakoitavia ja satunnais- tai suhdanneluonteisia. Tämän seurauksena kuntakohtaiset erot ovat säilyneet suurina, vaikka valtionosuusjärjestelmä pyrkiikin kohdentamaan resursseja kunnille objektiivisten mittareiden mukaan. Pienten kuntien palvelutarpeen vuosittaiset vaihtelut ja niiden ennakoimattomuus lisäävät ongelmia edelleen.

Suoriteperusteinen kuntalaskutus ei parhaalla mahdollisella tavalla tue kuntien yhteistyötä. Seurauksena on sekä taloudellisesti että palvelujen laadun ja saatavuuden kannalta epätarkoituksenmukaisia ratkaisuja.  Kuntalaskutusta on esitetty kehitettäväksi siten, että välittömät, aina kaikille annettavat palvelut sekä tärkeät, mutta paikallisesti vaihtelevat palvelut sovittaisiin etukäteen vuositasolla kiinteiksi. Kolmannen ryhmän muodostaisivat tuotteistavat ja potentiaalisesti kilpailutettaviksi soveltuvat palvelut jossa kuntalaskutus tapahtuisi toteutuneen käytön perusteella.

Ohjaavia normeja on tällä hetkellä vähän eikä niillä ole suurta käytännön merkitystä ohjausmekanismina. Laskennalliseen valtionosuusjärjestel-mään siirtyminen ja valtionosuuksien leikkaukset ovat ratkaisevasti vähentäneet resurssiohjauksen mahdollisuuksia ja informaatio-ohjaus on vasta kehittymässä. Jälkivalvontajärjestelmä on ohut ja Suomi käyttää siihen olennaisesti vähemmän voimavaroja kuin muut Pohjoismaat. 

Taustatyössä tulee erityisesti selvittää:

•	Mikä on terveydenhuollon riittävä rahoitustaso nyt ja lähivuosina? Miten rahoituksen riittävyys, vakaus ja ennakoitavuus varmistetaan? 

•	Miten valtionosuusjärjestelmää tulisi kehittää, että se parhaiten tukisi terveyspalvelujärjestelmän toimintaa?

•	Voidaanko kuntalaskutuksen toimivuutta parantaa ja sen avulla lisätä palvelujärjestelmän tehokkuutta ja taloudellisuutta?

•	Tukevatko asiakasmaksut tarkoituksenmukaisella tavalla palvelujärjestelmän toimintaa ja sosiaali- ja terveyspoliittisia tavoitteita?

•	Mitä ongelmia monikanavainen rahoitusjärjestelmä aiheuttaa ja miten ne voitaisiin poistaa?

•	Miten valtion ohjauskeinoja tulisi kehittää terveydenhuollon saatavuuden ja oikeudenmukaisuuden takaamiseksi?

•	Mitkä ovat ne toimenpiteet, joilla edellä mainitut esitykset toteutetaan?

Taustatyössä tulee arvioida ja hyödyntää kansainvälisiä kokemuksia terveydenhuollon rahoitusuudistuksista.