Oikeuspoliittinen yhdistys Demla ry (Demla)
PL 212
00171 Helsinki

Oikeusministeriö
Lainvalmisteluosasto
PL 25
00023 Valtioneuvosto

Asia: Lausuntopyyntö rangaistusmääräys- ja rikesakkotyöryhmän mietinnöstä (OM 2007:3)

Oikeusministeriön asettama työryhmä on laatinut ehdotuksen, jossa rangaistusmääräys- ja rikesakkomenettely yhdistettäisiin. Ehdotuksen keskeisimpänä sisältönä voi pitää sakotusvallan uskomista yksin poliisille, kun seuraamuksena on enintään 20 päiväsakon suuruinen sakko. Tällöin syyttäjien ei enää tarvitsisi vahvistaa poliisin esittämiä rangaistusvaatimuksia. 

Työryhmän mietinnössä esitettyjen tietojen mukaan nykyisin rangaistusmääräysmenettelyssä käsitellyistä rikoksista on tarkoitus siirtää lähes 90 prosenttia yksin poliisin päätettäväksi. Tarkasteltaessa rikosoikeudellisen seuraamusjärjestelmän käyttöä kokonaisuutena havaitaan, että lukumääräisesti mitattuna suurin osa rikoksista käsitellään rangaistusmääräysmenettelyssä. Tästä syystä uudistuksessa on kysymys merkittävästä tuomiovallan siirtämisestä henkilöille, joilla ei ole oikeustieteellistä koulutusta. 

Oikeuspoliittinen yhdistys Demla ry ei kannata muutosta. 

Muutosta perustellaan ennen kaikkea prosessitaloudellisilla seikoilla. Työryhmä toteaa mietinnössään mm. seuraavasti: ”[R]ajallisia syyttäjävoimavaroja vapautetaan käytännössä mekaanisesti ratkaistavien summaaristen asioiden käsittelystä vaativampien ja vakavampien rikosasioiden käsittelyyn.” (s. 36). Perustelu muistuttaa 1990-luvulla alioikeusuudistuksen hengessä toteutettua rangaistusmääräysmenettelyn uudistusta, jolloin tuomioistuimia ei enää haluttu kuormittaa näillä pienillä, mutta runsaslukuisilla rikosasioilla. Vuonna 1994 rangaistusmääräysten vahvistaminen siirrettiin tuomioistuimilta syyttäjien tehtäväksi. Tuolloin lakivaliokunta (12/1993) moitti hallituksen esitystä siitä, että uudistustarvetta perusteltiin prosessitaloudellisilla seikoilla sivuuttaen tärkeämpi kysymys rikosoikeudellisen tuomiovallan siirtämisestä syyttäjille. 

Kevennetty menettely vain liikennerikoksiin. Demla ry:n mielestä työryhmän esittämää muutosta ei voida toteuttaa ehdotetussa laajuudessa. Sen sijaan pidämme mahdollisena, että nykyistä menettelyä kevennettäisiin joissakin selkeissä ja yksinkertaisissa rikosasioissa. Esimerkiksi monet liikennerikokset saattavat olla luonteeltaan sellaisia, että ne sopisivat hyvin poliisin yksin ratkaistaviksi. Tällöin täytyy pitää kiinni työryhmän tekemästä ehdotuksesta, jonka mukaan kevyt menettely edellyttää rikoksesta epäillyltä hankittavaa nimenomaista suostumusta. Jos rikoksesta epäilty pitää vähäistä liikennerikosta selvänä tapauksena ja hänelle määrättyä seuraamusta oikeudenmukaisena, ei mielestämme ole tarvetta käsitellä rangaistusvaatimusta sen useamman viranomaisen voimin. 

Rangaistusmääräysmenettelyn piiriin kuuluu kuitenkin lukuisia sellaisia rikoksia ja rikoksentekijöitä, joiden kohdalla seuraamusharkintaa ei pidä jättää yksin poliisille. Demlan mielestä muutosehdotuksen keskeinen tavoite, prosessitaloudelliset säästöt, saavutetaan rajaamalla poliisin yksin määräämät seuraamukset liikennerikoksiin. Tämän jälkeen ei ole enää syytä tinkiä oikeusturvan takeista muissa rikoksissa. 

Jos liikennerikokset siirrettäisiin poliisille, vapautuisi syyttäjiltä voimavaroja käsitellä jäljelle jääviä rikoksia aikaisempaa paremmin. Mielestämme useissa rikoksissa on täysin perusteltua käyttää tuomioistuimen ulkopuolisia rikosoikeudellisia menettelyjä. Tästä syystä Demla ry esittää rangaistusmääräysmenettelyn kehittämistä. Palaamme ehdotukseemme tarkemmin jäljempänä. 

Empiirinen tieto soveltamiskäytännöstä puuttuu. Työryhmän mietintöä voi kritisoida siitä, että siinä tuodaan hyvin vähän esille tietoja rangaistusmääräysmenettelyssä käsitellyistä rikoksista. Ilman seikkaperäistä tietoa soveltamiskäytännöstä on niin lausunnonantajien kuin myöhemmässä vaiheessa muidenkin päätöksentekijöiden vaikea muodostaa kokonaiskäsitystä uudistuksesta. Työryhmän olisi pitänyt esittää varsin pitkässä mietinnössään (230 ss.) perustietoja useammalta vuodelta ainakin seuraavista asiakokonaisuuksista: 

1. rikesakko- ja rangaistusmääräysmenettelyssä käsiteltyjen rikosten lukumäärä ja niiden suhteellinen osuus kaikkien rikosoikeudellisten seuraamusten joukossa, 
2. rangaistusmääräysmenettelyssä käsiteltyjen rikosten eritteleminen rikosryhmittäin ja rikosnimikkeittäin, 
3. rangaistusmääräysmenettelyn aikana tehdyt päätökset: vastustamiset, peruuttamiset, vaatimuksen lieventämiset jne. 

Tilastokeskuksen julkaisemista oikeustilastoista käy ilmi, että suurin osa rangaistusmääräysmenettelyssä käsitellyistä rikoksista muodostuu liikennerikoksista. Esimerkiksi vuonna 2005 liikenneturvallisuuden vaarantamisia oli noin 105 000, mikä vastaa 44 prosenttia kaikista rangaistusmääräysmenettelyssä käsitellyistä rikoksista. Liikennerikkomuksia oli lähes 55 000, mikä vastaa 23 prosenttia rikoksista. Tämä tarkoittaa, että pelkästään nämä kaksi rikosnimikettä muodostivat 67 prosenttia kaikista rangaistusmääräyksistä. Kun mukaan lasketaan vielä loput rikoslain 23 luvun vastaiset liikennerikokset ja muut tieliikennelain rikkomiset, muodostuu summaksi lähes 173 000 rikosta, mikä vastaa 73 prosenttia kaikista rangaistusmääräyksistä. Lähes kolme neljäsosaa rangaistusmääräysmenettelyssä käsitellyistä rikoksista on liikennerikoksia. 

Rangaistusmääräysmenettelyssä käsitellään myös hyvin monenlaisia muita rikoksia. Niitä oli kaikkiaan noin 65 000, eli noin neljännes rangaistusmääräyksistä.  Vuonna 2005 käsiteltiin näpistyksiä ja sen yrityksiä (lähes 26 000), huumausaineen käyttörikoksia (noin 4 500), rikoksia viranomaisia vastaan (3 400, sisältäen mm. haitanteko virkamiehelle, niskoittelu poliisia vastaan, virkamiehen vastustaminen, väärän henkilötiedon antaminen), alkoholilain vastaisia tekoja (3 300), toisen vahingoittamiseen soveltuvien esineitä tai aineita koskevien säännösten rikkomisia (noin 2 400), rikoksia yleistä järjestystä vastaan (lähes 1 700, sis. mm. järjestystä ylläpitävän henkilön vastustamisia ja sukupuolisiveellisyyden julkisia loukkaamisia), lieviä petoksia (lähes 1 400), lieviä vahingontekoja (1 200), lieviä pahoinpitelyjä (800), ulkomaalaisrikkomuksia (800), vesiliikennerikkomuksia (800), lieviä veropetoksia (600), ampuma-aserikkomuksia (500), lieviä väärennyksiä (270) ja kätkemisrikkomuksia (260). Mielestämme ei ole hyväksyttävää, että tällaisissa rikoksissa seuraamusharkinta olisi vain poliisin vastuulla. 

Nykyistä rangaistusmääräysmenettelyä kehitettävä perus- ja ihmisoikeusmyönteisestä näkökulmasta. Eduskunnan nykyinen apulaisoikeusasiamies Petri Jääskeläinen arvosteli väitöskirjassaan (1997) perus- ja ihmisoikeusnäkökulmasta voimassa olevaa rangaistusmääräysmenettelyä. Arvostelussaan hän toi mm. esille, että seuraamusharkinta kaventui tarpeettomasti, koska syyttäjillä oli tapana varsin rutiininomaisesti vahvistaa poliisin esittämät rangaistusvaatimukset. Mielestämme Jääskeläisen vuonna 1997 esittämä kritiikki on edelleen ajankohtainen, eikä sitä tule sivuuttaa. Jos syyttäjät eivät ole riittävässä määrin käyttäneet heille kuuluvaa harkintavaltaa, ei oikeana ratkaisuna voi olla harkintavallan poistaminen kokonaan. 

Rikoksesta epäillyn oikeusturvaa ei voida myöskään rakentaa pelkästään hänen omien toimiensa varaan. Tästä syystä työryhmän ehdottamaa menettelyä ei voida hyväksyttävästi perustella sillä, että sen käyttäminen edellyttää rikoksesta epäillyn suostumusta. Vaikka alle 20 päiväsakon suuruisia sakkoja ei enää muunneta vankeudeksi, pitää rikosprosessissa noudatettavan menettelyn taata mahdollisimman hyvin oikeaan lopputulokseen pääseminen. Muuntamisen poistaminen ei ole riittävä peruste tinkiä rikoksesta epäillyn oikeusturvasta. 

Seuraamusharkinnan siirtämistä yksin poliisin käsiin voi vastustaa myös käyttämällä kansainvälistä mittapuutta. Rangaistusmääräys- ja rikesakkotyöryhmä tuo myös itse kansainvälisessä vertailussaan esille, että sen ehdottamaa menettelyä tällaisessa laajuudessa ei juuri tunneta. Pelkästään muita pohjoismaita katsottaessa tällainen ratkaisu olisi poikkeuksellinen. 

Yhtenä seikkana voi vielä mainita, että rangaistusmääräysmenettelyssä käsitellään lukuisia sellaisia rikoksia, joissa poliisi on rikoksen kohteena (esim. niskoittelu poliisia vastaan). Tällaisissa rikoksissa seuraamuksenantovallan ei pitäisi missään tapauksessa kuulua yksin poliisille. 

Syyttäjiltä vapautuvat voimavarat käytettävä rangaistusmääräysmenettelyn kehittämiseen. Uudistuksessa pitäisi olla lähtökohtana rangaistusmääräysasioiden nykyistä yksilöllisempi käsitteleminen. Syyttäjien mahdollisuuksia käyttää heille kuuluvaa harkintavaltaa pitäisi lisätä. Käytännössä lakia pitäisi luultavasti muuttaa Ruotsin mallin mukaisesti niin, että syyttäjä päättäisi rangaistusvaatimuksesta vasta osana normaalia syyteharkintaa. Tällaisen ehdotuksen teki myös syyttäjän toimenkuvaa pohtinut työryhmä vuonna 2001. Rangaistusmääräysmenettelyä kehitettäessä olisi myös harkittava, pystyttäisiinkö osa nykyisin käräjäoikeuksissa käsiteltävistä pienistä rikoksista siirtämään tuomioistuimen ulkopuolelle. Esimerkiksi näpistyksiä joudutaan käsittelemään käräjäoikeuksissa sellaisissa tapauksissa, joissa rikoksen asianomistaja estää rangaistusmääräysmenettelyn käyttämisen, koska hänellä on yksityisoikeudellinen korvausvaatimus rikoksentekijältä. Jatkotyöskentelyssä voitaisiin pohtia, olisiko selkeitä vahingonkorvauksia mahdollista ratkaista rangaistusmääräysmenettelyssä. Tällainen ehdotus sisältyi myös Syyttäjän toimenkuvaa pohtineen työryhmän mietintöön. Rangaistusmääräysmenettelyn kaikkein tärkeimpänä seikkana pidämme kuitenkin seuraamusharkintaa liittyviä kysymyksiä.

Seuraamusharkinnassa pitää olla vaihtoehtoja. Työryhmän ehdottama menettely kaventaisi liiaksi rikosoikeudellista seuraamusharkintaa. Viime vuosina seuraamusjärjestelmää on kehitetty siihen suuntaan, että vaihtoehtoisten seuraamusten valikoima on kasvanut. Esimerkiksi sovittelu voisi olla monissa rangaistusmääräysmenettelyssä käsiteltävissä rikoksissa järkevä vaihtoehto. Rikosoikeudellinen seuraamusjärjestelmä ei ole tasapainossa, eikä oikeudenmukaisessa käytössä, jos vakavampia rikoksia ohjataan esimerkiksi sovittelun piiriin, kun taas pienemmistä rikoksista sakotettaisiin säännönmukaisesti. 

Työryhmän tekemä ehdotus ei ole mielestämme rikoksesta epäillyn, eikä rikoksen asianomistajan edun mukaista. Alaikäiset, päihderiippuvaiset ja toistuvasti sakotetuksi tulevat ovat esimerkkejä sellaisista henkilöistä, joiden asema huonontuisi entisestään. Rangaistusmääräysmenettelyä pitäisi kehittää niin, että syyttäjä pystyisi nykyistä paremmin pitämään silmällä asianomistajan oikeuksien toteutumista, erityisesti, jos asianomistaja on haavoittuvassa asemassa (esim. lähisuhdeväkivallan uhri). 

Nykyisin alaikäisille määrätään eniten seuraamuksia rangaistusmääräysmenettelyssä. Tyypillisiä nuorten tekemiä rikoksia ovat näpistykset ja lievät vahingonteot. Lievemmissä tapauksissa riittänee poliisin antama huomautus. Nuorten tekemät rikokset sopivat usein hyvin myös sovittelun piiriin. Näissä rikoksissa on usein sellainen asianomistaja, jonka kanssa on tärkeää rakentaa yhteistyötä. Tämän lisäksi alaikäisille on kehitetty ja voidaan edelleen kehittää muita vaihtoehtoisia rikosoikeudellisia menettelyjä ja seuraamuksia, joihin osallistumisen jälkeen syyttäjä voi jättää heidät syyttämättä. Tällaiseen seuraamusjärjestelmän kehittämiseen tarvitaan syyttäjien panostusta. 

Päihderiippuvaisia henkilöitä pitäisi kannustaa hoitoon hakeutumisessa. Ehdotus siirtää seuraamusharkinta yksin poliisin käsiin ei tue tällaista kehitystä. Nykyisen rangaistusmääräysmenettelyn piiriin kuuluvat huumausaineen käyttörikokset. Tämä on yksi hyvä esimerkki siitä, miten vaihtoehtoisten seuraamusten sovittaminen osaksi rangaistusmääräysmenettelyä on vaatinut lainsoveltajilta erityisiä ponnisteluja ja tahtoa. 

Seuraamusten kasaantuminen ongelmana. Työryhmä ei ole kiinnittänyt huomiota seuraamusten kasaantumiseen. Nykyinen rangaistusmääräysmenettely, eikä työryhmän ehdottama menettely turvaa yhteisen rangaistuksen määräämistä. Tämä on yksi tärkeä seikka, joka pitäisi ratkaista ennen lainsäädännön muuttamista. Jos henkilö tulee toistuvasti sakotetuksi, jossain vaiheessa hänelle kertyy kohtuuton määrä pieniä sakkorangaistuksia. Näin tapahtuu useille heikossa asemassa oleville rikoksentekijöille (mm. päihderiippuvaisille), mutta myös ”tavallinen” kansalainen voi syyllistyä esimerkiksi useaan liikennerikkomukseen. Kun nopeusvalvonnassa siirrytään enenevässä määrin kameravalvontaa, tällaisia tilanteita tullee eteen entistä enemmän. Seuraamusten kasaantuminen ei ole oikeudenmukaista, sillä jos henkilö olisi ollut tuomioistuimessa tuomittavana samalla kertaa useista rikoksista, hän olisi saanut siitä lievemmän seuraamuksen. Rikoksesta epäillyt henkilöt eivät tunne riittävästi omia oikeuksiaan. Tästä syystä riittävää ei ole se, että henkilöllä on mahdollisuus vastustaa saamaansa rangaistusta. Demla on sitä mieltä, että menettely pitää rakentaa sellaisen järjestelmän varaan, jossa lainsoveltajien tehtävänä on estää sakkorangaistusten kasaantuminen.

Helsingissä 12.6.2007

Elina Castrén
puheenjohtaja
Demla ry