KESKI-SUOMEN SYYTTÄJÄNVIRASTO		Oikeusministeriölle		
Johtava kihlakunnansyyttäjä Martti Porvali		PL 23
Vapaudenkatu 54, 40100  JYVÄSKYLÄ			00023  VALTIONEUVOSTO
p. 010 36 26 701				

Jyväskylässä  kesäkuun 28. päivänä 2007

Viite:	lausuntopyyntönne 5.4.2007
	Dnro OM 6/41/2006	
	OM022:00/2006

Asia:	lausunto rangaistusmääräys-
	ja rikesakkotyöryhmän
	mietinnöstä

1. Yleisperusteluista

1.1  Perustuslakiin liittyvät kysymykset

Mietinnössä todetaan aivan oikein, että rangaistusmääräys- ja rikesakkomenettelyssä muut kuin riippumattomat tuomioistuimet käyttävät merkittävää osaa rikosoikeudellisesta tuomiovallasta.   Rikesakkomenettelyssä muutoksenhakumenettely on puutteellista ja rangaistusmääräysmenettelyssä muutoksenhaku on epäillyn oman aktiivisuuden varassa.   Lukuisa määrä kansalaisten oikeuksiin ja velvollisuuksiin kuuluvia asioita ratkaistaan muualla kuin tuomioistuimessa sen vuoksi, että toimenpiteen kohteeksi joutunut ei ole ehtinyt, muun esteen vuoksi voinut taikka kustannussyistä halunnut saattaa asiaa tuomioistuimen tutkittavaksi, vaikka aihetta olisi ollutkin.

1.2  Menettelyn yhtenäistämisestä

Vaikka Länsi-Euroopan maiden oikeusjärjestyksillä on pitkän erilaiset perinteet, pitäisi  yhteiskunnan tärkeillä oikeudenhoidon aloilla pyrkiä mahdollisimman pitkällä saman suuntaisiin menettelytapoihin ja oikeuskäytäntöön.  Rikosoikeudellisiin periaatteisiin - suhteellisuuteen, yhdenvertaisuuteen, ennakoitavuuteen jne. - liittyy aina vaikeita käytännön kysymyksiä.   Tämän vuoksi on oikein ja tärkeää, että rangaistusjärjestelmää yksinkertaistetaan.  Siihen katson työryhmänkin esityksellään pyrkineen.

1.3  Syyttäjän kannalta erityiset seikat

Antaessaan rangaistusmääräyksen rangaistusmääräysmenettelyssä syyttäjä on käyttänyt huomattavaa ja yleisen käsityksen mukaan tuomioistuimille kuulunutta tuomiovaltaa.  Syyttäjän päätöksen “tuomion luonteesta” ja lopullisuudesta on käyty julkistakin keskustelua.  Työryhmän mietinnön mukaan rangaistusmääräysmenettelyssä käsiteltiin kaikkiaan noin 243 000 asiaa.  Työmääränä se on todella huomattava. Mutta mitä syyttäjän työtä tuo menettely  kaikkiaan sisältää.  Sitä on syyttä tarkastella jäljempänä lähemmin.

2. Keskeisistä ehdotuksista, niiden tavoitteista ja seurauksista

2.1  Sakkomääräyksestä

On aivan oikein, että epäillylle hänen suostumuksellaan annetut sakkomääräykset porrastetaan päiväsakkojen lukumäärän mukaan työryhmän esittämällä tavalla valvontaa suorittavan virkamiehen ja syyttäjän antamiin sakkomääräyksiin.  Kun epäilty ei sitten anna suostumustaan, syyttäjä vie asian oikeuteen.  Tällöin tuomioistuin tuomitsee joko syyttäjän vaatimuksen mukaan taikka sitä muuttaa.   Reformatio in peius -kiellon vastaista ainakin yleisesti ottaen on, että tuomioistuin tuomitsisi jälleen “oman asteikkonsa” mukaisesti sakkorangaistuksen.  Mutta olisiko se mahdollista, kun työryhmän mietinnön mukaan esim. Irlannissa tapahtuu ?

2.2  Suostumuksen antamisesta

Vastaisuudessa epäillyltä vaadittaisiin suostumus siihen, että hänelle ilmoitetun rikoksen (rikkomuksen) rankaisemin tapahtuu sakko- taikka rikesakkomenettelyssä yhtä poikkeusta lukuunottamatta.  Jos suostumusta ei saada heti, epäillyllä on mahdollisuus antaa suostumuksensa maksamalla sakko 30 päivän kuluessa.   Muuten syyttäjä vie asian tuomioistuimen ratkaistavaksi.

Suostumuksen antamatta jättämiselle ei tarvinne esittää mitään perusteluja.  Minkäänlaisia seuraamuksia suostumuksen antamatta ei seuraa.  Siitä kuitenkin aiheutuu syyttäjälle ja poliisille työtä.  Sakkovaatimuslomakkeessa saattaa olla ilmoitettuna syy, mutta syyksi riittänee, että vastaaja haluaa asian tuomioistuimen ratkaistavaksi.   Ennen haastehakemuksen tekemistä on suoritettava ainakin suppea esitutkinta, joka sekin edellyttänee ainakin vastaajan ja mahdollisen todistajan kuulustelemista.  Esitutkinta-aineisto voi sisältää vielä videonauhaa, valokuvia piirroksia yms.

Vaikka työryhmän esityksen mukaan esitutkinta suoritettaisiin tarvittavassa laajuudessa aina, kun epäilty ei anna suostumusta sakkomenettelyyn, esitutkintaan ei varmaankaan käytännössä ryhdytä, ennenkuin on kulunut se 30 päivää, jonka aikana epäilty voi antaa suostumuksensa sakkomenettelyyn maksamalla sakon. Esitutkinta ja syyteharkinta kestänee vähimmillään yhden kuukauden.  Käräjäoikeuksissa jutut tulevat esille 2 - 3 kuukauden kuluttua asian vireille laittamisesta.  Vaikka vastaaja ei tee muuta kuin kiistää rikoksen ja on muuten täysin passiivinen, lainvoimainen päätös asiassa saadaan aikaisintaan neljän kuukauden kuluttua rikoksen tekemisestä.    Eikö tällaisessa tapauksessa olisi oikeudenmukaista, että tuomittu “velvoitettaisiin korvaamaan oikeudenkäyntikulut” sillä tavalla, että käräjäoikeus määräisi rangaistuksensa oma “sakkoasteikkonsa “ mukaisesti.   Muuten epäillyt käyttävät suostumuksen antamatta jättämistä esimerkiksi pelkästään maksuajan hankkimiseksi sakolle ja/tai vain muuten hankaloittaakseen viranomaisten työtä.

2.3 Syyttäjien työmäärä

Työryhmän muistion mukaan uudistuksen voi arvioida vähentävän virallisten syyttäjien työmäärää.  Työryhmän käsityksen mukaan vähennys on merkittävä.  Työryhmän käsitys perustuu siihen, että syyttäjien antamien rangaistusmääräysten määrä vähenisi 243.000 rangaistusmääräyksestä 35.000 tuhanteen sakkomääräykseen, kun 208.000 sakkomääräystä jää valvontaa suorittavan virkamiehen antamiin sakkomääräyksiin.  Tässä on kysymys jonkinmoisesta näköharhasta.  Syyttäjien suurin työmäärä ei olekaan suostumuksen mukaisesti annetuissa sakkomääräyksissä vaan tulotietojen tutkimisessa, siis määräysten oikomisessa ja tuomioistuimiin vietävien sakkomääräysten määrässä.

Vuonna 2005 rangaistusvaatimuksen vastustamisia ja lieventämisiä (arvatenkin pääosin tulojen muuttumisen vuoksi) oli yhteensä 10.756.  Vastustamisia vähentää huomattavasti kaksi seikkaa: ensimmäinen on se, että epäillyllä on nykyjärjestelmässä viikko aikaa esittää selvitystä tulojensa laskemisesta ja jos syyttäjä ei laske päiväsakon hintaa, niin vasta sitten vastustetaan sakkoa.   Syyttäjät antavat ohjeeksi aina vastustaa annettua rangaistusvaatimusta, ettei epäillylle tule mitään oikeudenmenetyksiä.  Toinen vastustamista vähentävä seikka on se, että vastustaminen vaatii oma-aloitteisuutta ja se on tehtävä huomattavan lyhyessä ajassa. 

Väitän, että vajaan 11.000 vastustamisasian opastukseen, selvittämiseen ja tutkimiseen syyttäjät käyttävät yhtä paljon aikaa kuin 208.000 rangaistusmääräyksen antamiseen.  Vastustamisilmoituksen vastaanottamista varten on ainakin nykyisen kokoisissa syyttäjänvirastoissa pidettävä yhtä syyttäjää päivystäjänä, koska useimmat vastustamiset tehdään suullisesti.  Saman syyttäjän on vielä vastattava useisiin vastustamista koskeviin puhelinsoittoihin ja tiedusteluihin.  Siitäkin huolimatta on usein vaadittava lisäselvityksiä, ennenkuin syyttäjällä on riittävät perusteet rangaistusmääräyksen muuttamiseen rangaistusvaatimuksesta poikkeavasti. 

Esitetyssä uudessa järjestelmässä tulojen alentamisperusteiden tutkiminen jäisi aina syyttäjän tehtäväksi niissäkin asioissa, joissa epäilty muuten suostuisi sakkomenettelyyn.  Voisi kuvitella, etteivät ainakaan kaikki uskaltaisi antaa suostumusta sakkomenettelyyn ja luottaa siihen, että syyttäjä heidän seitsemän päivän aikana tekemästä lisäselvityksestä alentaisi sakkoa.   Miksei samalla ole antamatta suostumusta ja pidätä näin itsellään oikeutta mennä aina käräjäoikeuteen saakka.  Valitettavasti käräjäoikeudet perustetta alentavat taulukkojen mukaisia määriä pelkän epäillyn väitteen perusteella.   Eihän sakko käräjäoikeusemenettelyssä  mihinkään nouse.

Vaikka sakkomenettelyyn suostumista merkitsevän sakon maksamisen seurantaan käytetäänkin etupäässä toimistohenkilökuntaa, on tarvittavan lisäselvityksen hankkiminen aina syyttäjän harkittava.  Kun edellä kertomallani perusteella on odotettavissa, että passiivisesti käyttäytymällä saa pitkän maksuajan ja mahdollisesti alennusta vielä pelkillä väitteillä käräjäoikeudessa, on ainakin pelättävissä, että suostumuksen antajien lukumäärä huomattavasti vähenee.   Sakkoasioistakin tulee yhä useammin tuomioistuinasia, jossa epäilty vasta siinä vaiheessa, kun hänet sakon uhalla haastetaan saapumaan paikalle, ilmoittaa tunnustavansa teon.  Niin kuin nytkin vastustamisvelvollisuudesta huolimatta usein käy.

Työryhmä on arvioinut syyttäjän tehtävien vähenemisen aivan liian optimistisesti.   Tuhannen työpäivän säästäminen vastaisi neljän syyttäjän vuotuista työpanosta.  Uuden järjestelmän huomattava monimutkaisuus lisää kuitenkin syyttäjien työpanosta hyvinkin tuon tuhannen työpäivän verran.  Oleelliset säästöt syntyvät työryhmän esityksen muista vaikutuksista.

Kyllä aiheettomasta oikeudenkäynnistä jonkinlainen sanktio olisi seurattava, esimerkiksi edellä esittämäni sakon suuruuden nousu.  Jos vastustaminen on aiheellinen, vaatimus kumotaan ja valtio maksaa epäillyn kulutkin.  En näe mitään epäoikeudenmukaisuutta siinä, että epäilty aiheettoman oikeudenkäynnin aiheutettuaan, osallistuisi esitutkinnan toimittamisesta, haastehakemuksesta, haastamisesta ja oikeudenkäynnistä valtiolle aiheutuviin kustannuksiin kohtuullisessa suhteessa, esim. kaksinkertaisella sakolla.

2.4  Sakon muuntorangaistukseen liittyvät kysymykset

Rikosoikeudellinen suhteellisuusperiaate edellyttää, että varallisuusrangaistus on varallisuusrangaistus ja vapausrangaistus on vapausrangaistus.  Rangaistuksen lajiin ei pitäisi varallisuuden vaikuttaa ja sakon maksukyvyn vaikuttaa mitään.  Näin siis rikosoikeudellisen suhteellisuusperiaatteen kannalta.  Rangaistuksen tarkoitus on kuitenkin estää rikollisuutta (yleis- ja erityisestävyys).  Rikosoikeudessa on  muitakin periaatteita kuin suhteellisuusperiaate, joka periaatteena on kutakuinkin uusi, vaikka jo 1500-luvulta peräisin olevissa tuomarinohjeissa periaate on mainittu (“mikä ei ole oikeus ja kohtuus, ei saata olla lakikaan”).   Tällaisia muita tässä yhteydessä merkittäviä rikosoikeuden periaatteita ovat oikeudenmukaisuusperiaate, tehokkuusperiaate, oikeusvarmuusperiaate, ennustettavuusperiaate ja yhdenvertaisuusperiaate.  Näitä kaikkia periaatteita pitäisi pystyä noudattamaan lainsäädännössäkin yhtäaikaa.  Tehtävä on vaikea arvioitaessa sakon muuntorangaistuksen tarpeellisuutta. 

Rangaistuksen yleis- ja erityisestävyys sekä oikeusvarmuusperiaate edellyttäisivät, että rikoksesta seuraa rangaistus.  Pelkällä symbolisella rangaistuksella ei ole sen paremmin erityis- kuin yleisestävyyttäkään.  Toki aina on ihmisiä, jota eivät tee taikka tekisi rikoksia, vaikka niistä ei rangaistaisikaan.  Mutta yhtä varmasti on ihmisiä, jotka tekevät rikoksia, jos he tietävät, että heille tuomittua rangaistusta ei voi panna täytäntöön.   Sakkorangaistuksista on tulossa samanlaisia näennäisiä seuraamuksia kuin nyt on jo tullut rikoksista tuomituista korvauksista.  Varsinaisesta jutusta riidellään valtion varoilla viimeiseen saakka, mutta rangaistuksesta ja korvauksesta vähät välitetään.   Liikennesääntöihin piittaamattomasti suhtautuviin voidaan jossakin määrin vaikuttaa ajokielloilla ja ajokorttien poisottamisella, mutta vain tiettyyn rajaan saakka.  Mutta mikä vaikutus yleiseen lainkunnioituksen ja sääntöjen noudattamiseen on sillä, että joitakin rikoksiin syyllistyneitä ei voi saada millään tavalla vastuuseen rikoksistaan.   Eikö oikeudenmukaisuusperiaate, tehokkuusperiaate ja yhdenvertaisuusperiaate vaatisi, että rangaistus kohdistuu kaikkiin rangaistuihin humaanisuusperiaatetta noudattaen suhteellisesti yhtä lailla.   Jos suhteellisuusperiaatteen mukaisesti  sakotetulta ei voida riistää vapautta, olisiko mahdollista luoda kriminaalihuoltolaitoksen kanssa järjestelmä, jossa sakkonsa maksamatta jättänyt sovittaisi sakon vapaaehtoisesti työllä ja vasta sen vaihtoehtona menisi vankilaan, kun ei halua tehdä hänelle määrättyä, tuomitun kestorajoissa olevaa työurakkaan.  Sakkovankejahan jää  vielä muutenkin jonkun verran.

Työryhmä esittää, että sakkomenettelyssä annettua sakkoa ei saa muuntaa vankeudeksi.   Tuomioistuimen muuten kuin rangaistus- taikka sakkovaatimuksen perusteella antama sakkotuomio sen sijaan jäisi vielä muuntokelpoiseksi.  Se, voitaisiinko sakko muuntaa vankeudeksi, jäisi paljolti riippumaan siitä, minkä menettelyn poliisi ja mahdollisesti syyttäjä valitsisi rikoksen käsittelemiseksi.   Kuinka tällaisissa tapauksissa taattaisiin epäiltyjen yhdenvertaisuus ?

3. Yhteenveto

Nykyinen rangaistusmääräys- ja rikesakkomenettely ovat uudistamisen tarpeessa.    Summaarista sakotusmenettelyä koskevien säännösten kokoaminen yhteen on uudistuksen päätavoitteita.  Sakko- ja rikesakkomääräysten porrastaminen silloin, kun epäilty suostuu sakkomenettelyyn, on järkevä ja tarkoituksenmukainen menettely.  Syyttäjien työmäärä ei mielestäni laske yhtä paljon kuin työryhmä olettaa.  Rangaistusten erityisestävyyden kannalta katsoisin, että jonkinlainen vaihtoehto sellaiselle sakkorangaistukselle, jota ei rahasaamisena voida panna täytäntöön, pitäisi olla.  Työryhmän esittämälläkin tavalla toteutettuna uudistus on toteuttamiskelpoinen.  Se yksinkertaistaa menettelyä ja takaa paremman oikeusturvan epäillylle saada asiansa riippumattoman tuomioistuimen käsiteltäväksi.

Martti Porvali
johtava kihlakunnansyyttäjä