Matti Tolvanen
OTT, rikos- ja prosessioikeuden professori 
Joensuun yliopisto
Kauppa- ja oikeustieteiden tiedekunta
PL 111 80101 Joensuu
matti.j.tolvanen@joensuu.fi
P. 013-2515235

Oikeusministeriö                                   LAUSUNTO

1.	Lausuntopyyntö

Oikeusministeriö on pyytänyt lausuntoa rangaistusmääräys- ja rikesakkotyöryhmän mietinnöstä (Oikeusministeriön työryhmämietintöjä 2007:3). Keskityn lausunnossa olennaisimpiin uudistusehdotuksiin. 

2.	Rajanveto rangaistusmääräysmenettelyn ja rikesakkomenettelyn välillä

Työryhmä on katsonut, ettei rajanvetoa ole aihetta muuttaa. Tosin tämän kysymyksen pohdinta ei ole kuulunut varsinaisesti työryhmän toimeksiantoon. Kuitenkin kysymys olisi uskallettava ottaa keskusteltavaksi, vaikka se on poliittisesti arkaluontoinen. Tanskassa ja Norjassa liikennerikoksista määrättävät rangaistukset ovat pääosin kiinteämääräisiä sakkoja. Myös Ruotsissa rikesakkoa vastaava kiinteämääräinen sakko voidaan antaa tuntuvasti vakavammista rikkomuksista kuin Suomessa. Olisi uskallettava laajentaa rikesakon käyttöala ainakin ylinopeusrikkomuksissa niin, että rikesakon voisi antaa liikennerikkomuksesta vielä silloin, kun ylitys on 30 kilometriä tunnissa. Jos teko täyttäisi liikenneturvallisuuden vaarantamisen tunnusmerkistön, asia ratkaistaisiin rangaistusmääräysmenettelyssä tai tuomioistuimessa. Tällä uudistuksella saavutettaisiin merkittävä työnsäästö, koska ehdottamani raja soveltuisi tietysti myös automaattisessa valvonnassa havaittuihin rikkomuksiin. Mitä yksinkertaisempi on sakotusmenettely ylinopeusasioissa, sitä enemmän poliisin voimavaroja voidaan ohjata esimerkiksi nyt liian vähälle huomiolle jäävään muuhun ajotapavalvontaan. Rajan korottaminen tuskin vähentäisi ihmisten luottamusta rangaistusjärjestelmän oikeudenmukaisuuteen. Näin ei ole käynyt ainakaan muissa Pohjoismaissa tai vaikkapa Saksassa, jossa kiinteämääräisen sakon käyttöala on hyvin laaja.

3.	Poliisin ja syyttäjän toimivallan jako

Työryhmä ehdottaa, että poliisin päätöksen varaan jäisivät sakkomääräykset, jos päiväsakkoja määrätään enintään 20. Rajaa asetettaessa on ajateltu mahdollisuutta muuntaa sakko vankeudeksi. Nykyisin voimassa olevan lain mukaan rangaistusmääräysmenettelyssä määrättyä sakkoa ei muunneta vankeudeksi, jos päiväsakkojen lukumäärä on enintään 20. Rikosseuraamusalan neuvottelukunta on esittänyt 29.5.2007 oikeusministerille luovuttamassaan kannanotossa, että kaikkien sakkojen muuntamisesta pääsääntöisesti luovuttaisiin. Jatkovalmistelussa sakotusmenettelyn uudistaminen on kytkettävä mainitun muuntomahdollisuutta radikaalisti vähentävän aloitteen käsittelyyn. Jos muuntomahdollisuudesta pääsääntöisesti luovutaan, mainittu 20 päiväsakon rajan menettää merkityksensä. Jotenkin puollettavissa on se, että sakot, joista lähtökohtaisesti tuomitaan muuntorangaistus, menevät syyttäjän ratkaistaviksi. Työryhmän esitys on siten toteuttamiskelpoinen sillä edellytyksellä, että muuntorangaistuksen määräämisen mahdollisuutta ei supisteta nykyisestään. Jos muuntaminen tulee poikkeukseksi, perusteita tälle (20 päiväsakon) rajalle on vaikea keksiä. Tavoitteena tulisi olla, että kaikki nykyisin rangaistusmääräyksin ratkaistavat asiat ratkaistaan poliisin sakkomääräyksellä. Tällä saavutetaan merkittävä työnsäästö, eikä menettelyn yksinkertaistaminen uhkaa epäiltyjen oikeusturvaakaan (ks. siitä jäljempänä lausumaani).

4.	Suostumus summaariseen menettelyyn

Työryhmä on katsonut voivansa poistaa nykyisiin menettelyihin mahdollisesti liittyvät oikeusturvaongelmat asettamalla suostumuksen vaatimuksen. Rikesakko tai sakkomääräys voitaisiin antaa vain, jos epäilty suostuu menettelyyn. Ehdotusta tosin pehmentää se, että sakon maksaminen 30 päivän kuluessa katsottaisiin suostumukseksi.

Mielestäni on kysymyksenalaista, ovatko nykyisin voimassa olevat menettelyt ongelmallisia oikeusturvan kannalta. Rangaistusmääräykset ratkaisee syyttäjä. Epäilty voi vastustamalla sakkoa saada asian tutkituksi esitutkinnassa ja syyteharkinnassa ja viime kädessä tuomioistuimessa, jos syyttäjä vielä esitutkinnankin jälkeen katsoo epäillyn syyllistyneen rikokseen. Rikesakon voi saattaa oikeuden käsiteltäväksi. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käytännön mukaan riittävää on, että rangaistulla on oikeus saattaa asiansa puolueettoman tuomioistuimen tutkittavaksi. Tämän vaatimuksen Suomen nykyinen lainsäädäntö siis täyttää hyvin.

En ole lainkaan vakuuttunut, että työryhmän esittämä malli parantaisi epäillyn oikeusturvaa. Epäillyltä kysyttäisiin yleensä suostumusta rikkomuksen tapahtumapaikalla poliisivalvonnassa. Uskon kyllä, että poliisi osaa asianmukaisesti selittää, mihin epäilty on suostumassa. Siitä huolimatta epäilty joutuu ottamaan asiaan kantaa hyvin lyhyen harkinnan jälkeen. Jos epäilty on suostunut, hänellä ei käytännössä ole mahdollisuutta saattaa asiaa enää tuomioistuimen ratkaistavaksi. Esitetty mahdollisuus ylimääräiseen muutoksenhakuun ei asiaa paranna. Uskooko joku tosissaan, että suostumuksen vastaanottanut poliisi tulisi ylimääräisen muutoksenhaun yhteydessä kertomaan, että ilmeisesti epäilty ei ymmärtänyt, mihin suostui! Päinvastoin poliisimies todistaa menetelleensä hyvän poliisitavan mukaan ja kaikessa rauhassa selittäneensä asian epäillylle ynnä tulleensa vakuuttuneeksi, että suostumus vastaa epäillyn vakaata tahtoa. Ruotsissa sikäläinen autoilijoiden etujärjestö on antanut jäsenilleen neuvon, ettei suostumuksia tulisi antaa tien päällä. Ei ole poissuljettua, että meillä toistuu sama ilmiö. On aivan eri asia antaa suostumus asian käsittelyyn käräjäoikeuden kirjallisessa menettelyssä. Epäiltyä on kuultu esitutkinnassa, hänellä on ollut mahdollisuus turvautua lakimiehen apuun ja hänelle jää haasteen tiedoksiannon jälkeen harkinta-aikaa. Perusteluksi suostumusmenettelyyn ei siten riitä se, että suostumukselle on kirjallisessa menettelyssä annettu suuri merkitys.

Kokemukset suostumuksesta ovat Ruotsista huonoja myös järjestelmän tehokkuuden näkökulmasta. Ruotsalaiset syyttäjät ovat syyttäjien keskinäisissä tapaamisissa toistuvasti kertoneet Ruotsin ongelmista ja varoittaneet ottamasta lakiin suostumusedellytystä. Suostumuksen vaatiminen johtaa todennäköisesti siihen, että nyt rangaistusmääräysmenettelyssä tai jopa rikesakolla hoidettavia juttuja siirtyy käräjäoikeuksien ratkaistaviksi.

Aivan erikoinen on ehdotus siitä, että sakon maksaminen 30 päivän kuluessa tulkittaisiin suostumukseksi. Jos ymmärrän työryhmän ajatuksia oikein, seuraava tapahtumakulku olisi mahdollinen. Epäilty ei anna suostumusta sakottamiseen. Sakko annetaan silti hänelle tiedoksi hänen suhtautumisestaan välittämättä.  Jos epäilty maksaa sakon, hänen katsotaan suostuneen rikesakko- tai sakkomenettelyyn! Tämä on varsinainen silmänkääntötemppu, monimutkaistaa menettelyä ja aiheuttaa taatusti pulmia sakkojen käytännön seurannassa. 

5.	Rikesakolla rangaistavien rikkomusten määrittely

Työryhmän ehdotus on hyvä siltä osin kuin siinä esitetään täsmennettäväksi rikesakkorikkomuksina rangaistavien tekojen määrittelyä. Pulma on edelleen tieliikennelain 103 §:n avoin kirjoitustapa. Säännöksessä tulisi viitata kaikkiin niihin sääntöihin (pykälä pykälältä), joiden rikkomiset tulevat liikennerikkomuksena rangaistaviksi.

Pulma on myös se, että käytännön toiminnassa keskeinen sakkokäsikirja on sisäasianministeriön laatima. Sakkokäsikirjaa pidetään varsin sitovana rangaistuksen mittaamisen ohjeena paitsi poliisien, myös syyttäjien ja tuomioistuinten toiminnassa. Paras ratkaisu olisi säätää sakkokäsikirja asetuksen tasoisena. Esimerkiksi Saksassa myös sakon määrälliset perusteet on säädetty varsin tarkoin asetustasoisesti. Ruotsissa sakkokäsikirjaa vastaavat perusteet vahvistaa valtakunnansyyttäjä. En pidä Ruotsin järjestelmää Suomen järjestelmää parempana, eikä Ruotsi tässäkään suhteessa kelpaa hyväksi malliksi.

6.	Muita kommentteja

On hyvä, että rikesakkorikkomuksista voisi määrätä seuraamukseksi vain rikesakon. Tämä selkiyttää järjestelmää. Johdonmukaista on tällöin myös, että tuomioistuin voi määrätä rikesakkorikkomuksesta rikesakon. On hyvinkin ajateltavissa, että syyttäjä syyttää rikoksesta, josta ei voida tuomita rikesakkoa (esimerkiksi liikenneturvallisuuden vaarantamisesta), mutta oikeus pitää tekoa lievempänä rikkomuksena (esimerkiksi liikennerikkomuksena). 

Rikoslain 8 lukuun ehdotettu muutos (RL 8:3) on perusteltu. 

Omituisia ovat sen sijaan ehdotetut säännökset siitä, miten sakkorikoksesta ja rikesakkorikoksesta voisi tuomita yhteisen rangaistuksen. Tällöin rikesakkorikoksen vaikutus rangaistukseen olisi 10 euroa! Jos vaikutus olisi näin vähäinen, viisainta olisi jättää rangaistus rikesakkorikkomuksesta kokonaan määräämättä. Käytännössähän ehdotus tarkoittaa sitä, että muuten 115 euron rikesakolla sovitettavasta rikkomuksesta selviäisi yhteisen rangaistuksen tilanteessa seuraamuksella, joka olisi vajaa kymmenesosa normaalista seuraamuksesta. Miksi ylinopeutta ajanutta varasta pitäisi suosia tällaisella alennuksella? En ymmärrä ehdotukseen tältä osin mahdollisesti sisältyvää oikeuspoliittista viisautta. Ennustan, että tällaisessa tilanteessa syyttäjällä on vastustamaton kiusaus jättää rikesakkorikkomuksesta konkurrenssiperusteella syyttämättä. Itsekin syyttäjiä paljon kouluttavana suosittelisin syyttäjille ilman muuta tällaista ratkaisua.  

Paras ratkaisu olisi säätää laki niin, ettei sakkorikoksesta ja rikesakkorikoksesta voisi määrätä yhteistä rangaistusta. Toiseksi paras ratkaisu on se, että yhteisen rangaistuksen voisi määrätä, mutta rikesakkorikoksen vaikutus yhteiseen rangaistukseen jätetään tuomioistuimen harkintaan. Jokseenkin erikoinen on myös rikoslain 7 luvun 3b §:ään ehdotettu sääntely, jonka mukaan ankarinta rikesakkoa korotetaan 10 eurolla silloin, kun samalla kertaa tuomitaan rangaistus useasta rikesakkorikoksesta. Ei nykyinenkään sääntely ole hyvä. Viisainta olisi antaa kustakin rikesakkorikoksesta erillinen rikesakko ainakin silloin, kun eri rikkomukset toteuttavat eri rikosten tunnusmerkistöt. Perusteltua voisi olla sen sijaan se, että ehdotettu menettely koskisi tapauksia, joissa on harkinnassa rikesakon määrääminen useasta saman tunnusmerkistön täyttävästä rikkomuksesta (esimerkiksi liikennerikkomuksesta). 

Kaiken kaikkiaan: pyrkimykset menettelyn yksinkertaistamiseen ja oikeusturvan parantamiseen ovat kannatettavia. Tämän työryhmän esitykset eivät sellaisenaan toteutettuina edistäisi välttämättä kumpaakaan tavoitetta.

Joensuussa 13.6.2007

Matti Tolvanen