KÄRÄJÄOIKEUSTUOMARIT  r.y.				LAUSUNTO

									5.9.2005

Viite
Oikeusministeriön lausuntopyyntö 25.5.2005 (OM 11/41/2005) peitetoimintatyöryhmän mietinnöstä ja siihen sisältyvästä ehdotuksesta anonyymiä todistelua ja peitepoliisin oikeutta osallistua rikollisryhmän toimintaan koskevaksi lainsäädännöksi (2005:5)

Yhdistys haluaa kunnioittavasti esittää lausuntonaan seuraavaa:

Yleistä

Vakavien rikosten selvittämisen tehostaminen ei voi olla muuta kuin kannatettavaa. Ehdotus sisältää kuitenkin merkittäviä muutoksia oikeusperiaatteisiin. Valittujen keinojen käyttöönotto edellyttää vakavaa pohdintaa oikeusjärjestyksen uskottavuudelle aiheutuvien haittojen ja vakavien rikosten selvittämiselle saatavan lisäedun välillä. Käytännön tuomioistuintyössä ei ole havaittu, että vakavien rikosten määrä ja rikosten selvittäminen vaatisi anonyymin todistelun käyttöönottamista. Päätös uusien keinojen käyttöönottamisen tarpeesta tehtäneen tässä tapauksessa sellaisilla kriminaalipoliittisilla perusteilla, joista käytännön tuomareilla ei ole tietoa.

Peitepoliisin osallistuminen rikosten tekemiseen

Poliisimiehen mahdollisuus osallistua rikosten tekemiseen rikollisryhmän jäsenenä on yleisen oikeuskäsityksen vastaista ja heikentää poliisin yleistä uskottavuutta. Peitepoliisitoiminta tulee kuitenkin suunnitella niin, että poliisin tekemät rikokset jäävät harvinaisiksi poikkeuksiksi. Oikeus tehdä rikoksia saattaisi suuren yleisön silmissä sotkeutua korruptioon tai sen mahdollisuuteen. Toisaalta vakavan rikollisuuden torjunta saattaa vaatia uusiakin keinoja ja saattaa siten olla mahdollista. Päätös uusien keinojen käyttöönotosta tehtäneen tässäkin kohdin sellaisilla kriminaalipoliittisilla perusteilla, joista käytännön tuomareilla ei ole tietoa.

Tuomioistuimen lupa rikoksen tekemiseen

Tuomioistuin ei sovi luvan myöntäjäksi. Tuomioistuimella ei todellisuudessa ole mahdollisuutta arvioida luvan edellytyksiä. Tuomarilla ei ole käytännön mahdollisuuksia suorittaa myöntämisharkintaa todellisena lainkäyttöasiana. Tuomioistuimelle tulisi vain fasaadinomainen oikeusturvan takaajan rooli. Luvantarpeet olisivat varmaan kiireellisiä. Tämäkin heikentäisi todellisia toimintamahdollisuuksia. Tuomioistuinten todelliset toimimismahdollisuudet  televalvonta-asioissakin ovat käytännön ratkaisutoiminnassa hyvin vähäiset, poliisin toimittaessa pääsääntöisesti vain perusteltuja hakemuksia. Ehdotetuissa lupa-asioissa mahdollisuus todelliseen tuomioistuin tekemään lainkäyttöratkaisuun ovat myös heikot. Julkisen asiamiehenkään paikallaolo ei tee tilannetta sen paremmaksi. Tuomioistuimelle tulisi oikeastaan tarkoituksenmukaisuusharkinnan alaan kuuluvia tehtäviä. Nämä tehtävät kuuluvat kriminaalipoliittista valtaa käyttäville viranomaisille, syyttäjälaitokselle, kun vaikuttaa ilmeisen selvältä, ettei poliisiorganisaation mikään osa voi toimia luvan myöntäjänä. Valtion vahingonkorvausvastuunkin riskit huomioon ottaen harkinta tulisi olla sanotuilla tarkoituksenmukaisuusharkinnankin huomioivilla tahoilla. 

Anonyymi todistelu

Todistajansuojelun parantaminen on kannatettava tavoite. Jos anonyymin todistelun vaihtoehto on henkilöllisyyden muuttaminen ja todistajan muuttaminen toisaalle, lienee anonyymi todistelu valintana parempi. Yhdistyksen kannan mukaan anonyymi todistelu on kuitenkin hyvin ongelmallista. Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin keskeisiä periaatteita on oikeudenkäyntiaineiston kontradiktorisuus eli asianosaisten mahdollisuus lausua oikeudenkäyntiaineistosta ja saattaa sen uskottavuus kyseenalaiseksi. Jos todistajan henkilöllisyys pidetään salassa, vastaajalta tosiasiassa viedään merkittävästi mahdollisuuksia todistuksen uskottavuuteen vaikuttavien seikkojen riitauttamiseen. Tiedossa ei ole, että todistajiin kohdistuva painostus olisi lisääntynyt niin, että anonyymin todistelun salliminen olisi tarpeellista.
Jos anonyymi todistelu sallitaan, poliisimiehen kuulemisen anonyymisti tulisi olla mahdollista vain poikkeuksellisesti. Peitetoiminnan jatkaminen ei saisi olla perusteena.  

Anonyymin kuulemisen menettelytapa

Ihmisoikeustuomioistuimen käytännössä on katsottu, että anonyymi todistelu edellyttää vastaajan oikeussuojan kompensoimista, jollaisena on mainittu tuomarin tietoisuus todistajan henkilöllisyydestä ja todistajan luotettavuuden erityistarkkailu. Työryhmä ehdottaa kuitenkin, että todistajan kuulemisesta anonyymisti päättäisi eri kokoonpano kuin pääasiasta. Ehdotusta on perusteltu sillä, että pääasian ratkaisevalla kokoonpanolla ei tule olla muita tietoja kuin asianosaisilla. Ehdotettu malli olisi sinänsä toimiva. Kysymys onkin, että johtaako järjestely oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin mukaiseen lopputulokseen. Evätäänkö asian ratkaisevalta kokoonpanolta mahdollisuus oikeussuojan kompensointiin? 
Ratkaisu voisi olla se, että pääasian ratkaisevan kokoonpanon tai sen puheenjohtajan tulee päättää todistajan anonyymistä kuulemisesta. Ratkaisijalla olisi silloin olla kokonaiskäsitys näytöstä ja anonyymin todistelun osuudesta. Ratkaisu voitaisiin tehdä niin, ettei  kokoonpano tietää todistajan henkilöllisyyttä. Näin  on mahdollista arvioida tästä johtuva haitta suhteessa muuhun todisteluun.
Jos kuulemisesta päättäisi muu kuin pääasian ratkaisija, tulee pääasian ratkaisevalla kokoonpanolla olla oikeus evätä anonyymin todistelun esittäminen, jos se katsoo sen vaarantavan oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuuden. Näytön arviointia koskeva säännös ei ole riittävä oikeusturvan takaamiseksi.

Anonyymin todistelun näyttöarvon rajoittaminen

Todisteiden sallittavuus kuuluu kansallisella tasolla säädettäviin kysymyksiin. Oikeudenkäyntimenettelyn tulee olla kokonaisuudessaan, todistelukysymyksetkin huomioon ottaen, oikeudenmukainen. Oikeudenmukaisuus edellyttää lähtökohtaisesti menettelyn välittömyyttä. Kaikki todistusaineisto tulee periaatteessa esittää julkisesti käsittelyssä syytetyn läsnäollessa, jotta kontradiktorisen menettelyn vaatimus toteutuu. Ehdotonta kieltoa anonyymiin todisteluun tai vaikkapa esitutkintapöytäkirjojen tai vastaavien hyödyntämiseen ihmisoikeussopimuksen valossa ei silti ole. Langettavaa tuomiota ei saa kokonaan tai ratkaisevilta osin perustaa muuhun kuin kontradiktorisesti vastaanotettuun todisteluun. 

Ehdotetun oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 35 b §:n  mukaan langettava tuomio ei saisi perustua ainoastaan tai pääasiallisesti anonyymin todisteluun. Edellä esitutkintapöytäkirjojen merkityksestä todettu jäisi edelleenkin oikeuskäytännön, tässä tapauksessa ennakkopäätösten varaan (esim KKO:2000:71). Olisiko tästäkin syytä säätää nimenomainen pykälä kun anonyymin todistelun tapaukseen tarvitaan ehdotuksen mukaan oma säännöksensä. Oikeudenkäymiskaaren vapaata todistusharkintaa koskevan säännöksen mukaan oikeuden tulee, harkittuaan huolellisesti kaikkia esiin tulleita seikkoja, päättää, mitä asiassa on pidettävä totena. Tämä säännös on käytännön tuomarityön kannalta riittävä. Jos muuhun päädytään, pitäisi oikeudenkäymiskaaren 17 lukua uudistaa laajemminkin

Muuta

Ehdotetut uudistukset ovat osa vuosittain uudistuvaa poliisi- ja pakkokeinolainsäädäntöä. Pakkokeinolainsäädännön ja poliisilainsäädännön kokonaisuudet ovat hämärtyneet. Kumpikin lainsäädäntö tulisi kiireellisesti uudistaa ja ne asiaryhmät, jotka tarkoitetaan tuomioistuimissa käsiteltäviksi, tulisi sijoittaa pakkokeinolainsäädäntöön (esim. voimassaoleva poliisilain 32 c §). Kansalaisvapauksienkin kannalta on nurinkurista, että niiden rajoitukset tunteakseen täytyy tuntea poliisilaki.

Jos poliisilakia päädytään esittämään muutettavaksi ehdotetulla tavalla, ei valtion vahingonkorvausvastuuta tule missään oloissa lieventää ehdotetun poliisilain 47 a §:ssä hahmotellusta. Korvausvastuun riskit ovat otettavissa huomioon poliisin toimintaa suunniteltaessa. Arvioitaessa ehdotuksen taloudellisia vaikutuksia voitaisiin korjata oikeusturvavaje hukkaamiskieltoa ja vakuustakavarikkoa koskevissa asioissa. Niiden myöntämiskynnys on lailla 646/2003 asetettu samalle tasolle kuin siviilioikeudellisen oikeudenkäymiskaaren 7 luvussa tarkoitettujen turvaamistoimien. Nyt, arvioitaessa poliisitoiminnan mahdollisia kustannuksia, olisi syytä esittää säädettäväksi, että valtion tulee  myös korvata epäillylle tarpeettoman  pakkokeinolain mukaisen turvaamistoimen hankkimisesta aiheutuneen vahingon ja asiasta aiheutuneet kulut, niin kuin oikeudenkäymiskaaren 7 luvun 11 §:ssä on säädetty turvaamistoimien osalta. Vastaajien oikeusturva vaatii sitä lievennetyn turvaamistoimen myöntämiskynnyksen vuoksi. Korvausvastuun puuttumisella on ollut vaikutusta lainkäyttötoiminnassa, siten, että takavarikkovaatimuksia on hylätty.

Varapuheenjohtaja,
käräjätuomari 				Mikko Saleva