Oikeusministeriölle

Ministeriön pyytämänä lausuntona oikeusministeriön työryhmämietinnöstä 2005:5 (Anonyymi todistelu ja poliisin oikeus osallistua rikollisryhmän toimintaan) esitän kunnioittavasti seuraavaa:

Käsittelen lausunnossani vain anonyymiä todistelua koskevaa mietinnön osaa.

Työryhmä ehdottaa, että anonyymi todistelu (= todistajan tai muun todistelutarkoituksessa kuultavan henkilön kuuleminen niin, ettei hänen henkilöllisyytensä paljastu), jota nykyinen oikeudenkäyntilainsäädäntömme ei salli, tulisi mahdolliseksi työryhmämietinnössä lähemmin määrätyin edellytyksin. Anonyymin todistelun sallimisen taustalla olevat todistajansuojelunäkökohdat ovat sinänsä ymmärrettäviä ja mielekkäitä. Miksi kenenkään pitäisi todistaa henkensä tai terveytensä uhalla, jos uhkaa voidaan vähentää salaamalla todistajan henkilöllisyys? Anonymiteetti tarjoaa erään keinon vähentää todistajana olovelvollisuuden ja todistajaan kohdistuvan uhan välistä ristiriitaa. Toisaalta anonyymiin todisteluun liittyy monia ongelmia, sekä periaatteellisia että käytännöllisiä, jotka puhuvat voimakkaasti koko järjestelyn omaksumista vastaan. Näiltä osin viittaan yleisesti työryhmän jäsenenä toimineen asianajaja Tuija Turpeisen eriävään mielipiteeseen. Työryhmän ehdotus herättää myös monia anonyymin todistelun toteuttamistapaa koskevia kysymyksiä, vaikka tällainen todistelu otettaisiinkin keinovalikoimaan. Omasta puolestani haluan tuoda esille seuraavat ongelmakohdat:

1) Perusongelma on siinä, että anonyymiä todistelua on tietolähteen tuntemattomuuden vuoksi hankala arvioida. Todistajan anonymiteetti tekee puolustautumisen tällaista näyttöä vastaan vaikeaksi. Tilannehan olisi normaalisti se, että todistajan henkilöllisyys salataan juuri syytetyltä, jota todistaja pelkää. Vaikka henkilötodistelun välittömyydestä ja suullisuudesta ei anonyymissä todistelussa tingitäkään, anonymiteetti vaikeuttaa sekä todistajan vastakuulustelua että puolustuksen arviointia siitä, mikä on todistajanlausuman merkitys. Monesti vastakuulustelussa, jonka tarkoitus on horjuttaa pääkuulustelun perusteella syntynyttä  todistusvoimaa, on aihetta pureutua kysymyksin joko suoraan todistajan henkilöllisyyteen, yhteystietoihin  tai ainakin niihin läheisesti liittyviin kysymyksiin. Nämä mahdollisuudet eivät ole puolustuksen käytössä, kun se vastakuulustelee nimetöntä todistajaa, ja se anti, joka näin olisi saatu, on poissa, kun puolustus arvioi todistajanlausunnon merkitystä.  Syytetyn oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on siis helposti uhattuna anonyymissä todistelussa. Anonyymin todistajan kuulustelu on muutoinkin hankalaa, kun koko ajan pitää vahtia, ettei kuulustelussa mennä kysymyksiin, joiden kautta kuultavan henkilöllisyys voisi paljastua.

2) Keskeinen kompensoiva keino sitä vastaan, että syytetty joutuu anonyymissä todistelussa normaalia heikompaan asemaan, on se Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käytännöstä ilmenevä periaate, ettei langettavaan rikostuomioon tarvittava näyttö saa yksinomaisesti eikä edes pääasiallisesti rakentua anonyymin todistelun varaan. Työryhmä ehdottaakin OK 17:35b:ssä säädettäväksi, ettei syylliseksi tuomitseva rikostuomio saa perustua ainoastaan tai pääasiallisesti anonyymiin todisteluun. Rajoitus tuo mukanaan anonyymiin todisteluun periaatteellisen ristiriidan, koska anonyymin todistelun salliminen edellyttää luonnollisesti, että anonyymin todistajan esittämä näyttö on syytteen toteennäyttämisen kannalta tarpeen. Anonyymi todistelu on tarkoitettu toissijaiseksi todistuskeinoksi, johon turvaudutaan vain, jos muun näytön ei katsota riittävän. 
    Ehdotettu OK 17:35b näyttää siten sallivan sellaisen langettavan rikostuomion, jossa anonyymin todistajan lausuma on sikäli tarpeen, että muu näyttö ei riitä, mutta jossa anonyymillä todistelulla katettava ”näyttövaje” on vähemmän kuin 50 % näyttökynnyksen ylittämiseen tarvittavasta todistusvoimasta. Tällöinkin anonyymi todistelu olisi kyllä siinä mielessä ”ratkaiseva” todiste, ettei langettavaa rikostuomioon ilman sitä päästä. (Termi ”pääasiallinen” todiste ei siis ole välttämättä sama kuin sanonta ”ratkaiseva” todiste.) Tämä merkitsisi vastaavasti, että jos näyttökynnyksen ylittymiseen tarvittavasta todistusvoimasta yli 50 % tulisi anonyymin todistelun osalle, langettava tuomio olisi OK 17:35b:n ilmaiseman säännön vastainen.
    On selvää, ettei tällainen kalkylointi voi toimia käytännössä. On mahdotonta suhteuttaa todisteita toisiinsa siten, että niille voitaisiin antaa keskinäisvertailussa ”prosentuaalisia” painoarvoja. Tilanteessa, jossa syytteen tueksi on sekä kuultu anonyymiä todistajaa että esitetty muuta näyttöä ja jossa näyttö kokonaisuutena riittää langettavaan tuomioon, ei useinkaan voida sanoa, perustuuko langettava tuomio ”pääasiallisesti” anonyymiin todisteluun vai ei. Ja jos anonyymiä todistelua tarvitaan ratkaisemaan asia syytteen hyväksymisen suuntaan, mitä eroa oikeastaan on sillä, perustuuko langettava tuomio yksinomaan tai pääosin vai tätä vähäisemmältä osin anonyymiin todisteluun. Anonyymi todistelu muodostaa kummassakin tapauksessa näytön, joka ratkaisee jutun lopputuloksen.
    OK 17:35b on myös sikäli ehkä sanonnaltaan ongelmallinen, että se on, kuten työryhmäkin on asian ymmärtänyt (s. 47 s.) tarkoitettu poikkeukseksi vapaasta todistusharkinnasta. Tähän näkemykseen en yhdy. Puheena oleva anonyymin todistelun rajoitus ei käsitteellisesti voi merkitä vapaan todistusharkinnan rajoittamista. Kun tuomioistuin kuulee anonyymiä todistajaa, se luonnollisesti arvioi vapaata todistusharkintaa noudattaen, kuinka uskottavana todistajan kertomusta voidaan pitää. Tuomioistuin ei voi antaa kertomukselle normaalia vähäisempää tai suurempaa näyttöarvoa. Enkä usko, että ihmisoikeustuomioistuinkaan on anonyymin todistelun sallittavuutta koskevissa ratkaisuissaan tarkoittanut mitenkään kahlita tuomioistuimen näyttöharkintaa (ks. myös käräjätuomari Liisa Paulin ja valtionsyyttäjä Ari-Pekka Koiviston eriävät mielipiteet). Ihmisoikeustuomioistuin on tarkastellut anonyymiä todistelua fair trialin toteutumista koskevana menettelykysymyksenä eikä vapaata todistusharkintaa rajoittavana kysymyksenä. Tulkitsisin ihmisoikeustuomioistuimen ajattelun kulkevan niin, ettei ole syytetyn prosessuaalisen oikeusturvan kannalta hyväksyttävää, että oikeudenkäyntimenettely rakennetaan keskeisiltä osiltaan anonyymin todistelun varaan, jota vastaan syytetty ei voi puolustautua yhtä tehokkaasti kuin jos todistajan henkilöllisyys olisi hänen tiedossaan.
    Kyse on siis todistelukiellosta eikä kiellosta tai rajoituksesta arvioida vapaasti todistajanlausuman näyttöarvoa. Todistajan esiintymistä anonyyminä ei sallita, jos anonymiteetistä päätettäessä käy selville, että anonyymiksi tarkoitettu todistajanlausunto olisi ainoa tai pääasiallinen todiste. Siinäkin tapauksessa, että todistajan on sallittu antaa lausumansa anonyymisti, ja vasta tuomiota harkittaessa ilmenee, että todistajanlausuma jää pääasialliseksi todisteeksi, kyse on todistelukiellosta, tarkemmin puhuen esitetyn todistelun hyödyntämiskiellosta: lausumaa ei voida ottaa huomioon. 
    Työryhmän ajattelu OK 17:35b:stä vapaan todistusharkinnan rajoittamisesta ei siten osu oikeaan. Jos anonyymi todistelu sallitaan, olisikin mielestäni huolehdittava siitä, ettei lakitekstiin kirjoiteta säännöstä, joka tulkitaan vapaan todistusharkinnan rajoitukseksi, vaan että asia hahmottuu todistamis- ja hyödyntämiskiellon kautta. Ehdotetussa OK 17:35b:ssäkin on kyse itse asiassa yhdestä anonyymin todistelun edellytyksestä, jonka puuttuminen saatetaan joskus havaita vasta sen jälkeen, kun anonyymi todistelu on otettu vastaan. 
    Lakitekninen ja -sanonnallinen järjestely, jossa ei sinänsä kosketa todistusharkintaan, ei kuitenkaan ratkaise ristiriitaa anonyymin todistelun tarpeellisuuden ja sen välillä, ettei todistelu kuitenkaan voi levätä anonyymin todistelun varassa. Jos näet anonyymiin todisteluun on menty ja tuolloin katsottu, että näyttö rakentuu pääosin muuhun näyttöön kuin anonyymiin todisteluun, mutta jutun aikana muu todistelu osoittautuu siksi vähäarvoiseksi, että anonyymi todistelu kuitenkin jää keskeiseksi näytöksi, joudutaan hankaluuksiin. Ollaan tilanteessa, jossa anonymiteettiä ei olisi pitänyt lainkaan myöntää, mutta sen epääminen tästä syystä jälkikäteen ei liioin voine tulla kysymykseen. Ainoa vaihtoehto on hyödyntämiskielto sillä perusteella, että edellytyksiä anonyymille todistelulle ei ole olemassa. Näin on pakko hylätä syyte, vaikka tosiasiallinen näyttö osoittaa muuta, niin mahdottomalta kuin tällainen lopputulema vaikuttaakin.  
    Jos jo etukäteen nähdään, että anonyymi lausunto olisi syytteen ainoa todiste tai ns. avaintodiste, ei koko anonymiteettiin voida mennä, olipa todistajaan kohdistuva uhka kuinka vakava tahansa. Tähän sisältyy se lisäongelma ja epäjohdonmukaisuus, ettei vakavan rikoksen ainoalle silminnäkijätodistajalle voida myöntää anonymiteettiä, vaikka hän jos kuka olisi anonymiteettisuojan tarpeessa, mutta sellaiselle todistajalle, joka vain ”täydentää” tai ”paikkaa” muuta pääasialliseksi katsottavaa näyttöä, anonymiteetti on mahdollista antaa. Todistajat ovat siis anonymiteetin suhteen sattumanvaraisesti eriarvoisessa asemassa riippuen siitä, mikä heidän antamansa näytön suhteellinen merkitys verrattuna muuhun todistusaineistoon. Vaikka anonyymistä todistelusta puhutaan todistajansuojeluotsikon alla, anonymiteetin myöntämistä eivät lopultakaan ratkaise todistajan suojelua koskevat perusteet, vaan muut todistusaineiston kokonaisuuteen ja syytetyn puolustautumiseen liittyvät näkökohdat.
    Ongelma voi olla vielä sillä tavoin mutkikkaampi, että jutussa on kaksi syytettyä ja että anonyymi todistajanlausunto olisi yksinomainen tai pääasiallinen todiste toisen syyllisyydestä ja toisen syyttömyydestä. Sinänsä ei ole esteitä sille, että syytteestä vapauttava tuomio perustuu yksinomaan tai pääosin anonyymin todistajan lausuntoon. Nyt ei anonymiteettiä kuitenkaan voitaisi myöntää, koska toisen syytetyn syyllisyys olisi pääosin anonyymin todistajanlausunnon varassa. Varsin hankalaan tilanteeseen joudutaan, jos todistajan on sallittu esiintyä anonyyminä, ja vasta sitten havaitaan, että todistajanlausumalla on tällainen kaksijakoinen merkitys. Ajateltavissa olevat vaihtoehdot 1) lausuman totaalinen hyödyntämiskielto ja 2) lausuman hyödyntäminen yksin vapauttavan ratkaisun tueksi näyttävät molemmat yhtä mahdottomilta.
   
3) Pulmallista on myös ns. uhkakynnyksen arviointi: milloin todistajaan (tai hänen läheiseensä) kohdistuvan uhan voidaan sanoa yltävän sellaiselle asteelle (”henkeen tai terveyteen kohdistuva vakava uhka”), että anonymiteetti voidaan myöntää. Pelkkä todistajan ilmaisema pelko ei riitä, vaan uhan tulee olla objektiivisesti arvioiden todellinen ja vakava. Tähän liittyy se, että anonymiteetin myös arvioidaan suojaavan todistajaa, siis vähentävän uhkaa verrattuna siihen, että hän todistaisi nimellään. Arviointi jouduttaisiin varsin usein tekemään väitetyn uhkaajan aiemman käyttäytymisen perusteella tai sen pohjalta, esiintyykö kyseisissä ”piireissä” yleensä uhkailua vai ei. Jos todistajaa on jo uhattu, todistajan henkilöllisyys on yleensä jo uhkaajan tiedossa eikä anonymiteetti tuo enää lisäsuojaa, vaan on turvauduttava muihin keinoihin todistajan suojelemiseksi.
    On myös vaikea ennustaa, missä laajuudessa anonyymin todistelun salliminen laissamme toisi tuomioistuinten tietoon informaatiota, joka todistajan kokeman kostonpelon vuoksi jää nykysysteemissä pimentoon. Nimettömänä esiintyvää todistajaa jää joka tapauksessa kalvamaan pelko siitä, että hänen henkilöllisyytensä tulee anonymiteetin myöntämisestä huolimatta ilmi eikä hän nimettömänäkään ehkä ”muista” kaikkea asiaan vaikuttavaa. Anonymiteetti tuo mukanaan uuden todistajaa pelottavan jännitysmomentin siitä, onnistutaanko anonymiteetti säilyttämään vai ei. Anonymiteettisäännökset tuskin tulisivat myöskään kovin paljon rohkaisemaan pelkoa tuntevia todistajia ottamaan oma-aloitteisesti yhteyttä oikeusviranomaisiin. 
    Poliisimiehen anonymiteettitarve sillä perusteella, että käynnissä olevaa peiteoperaatiota voitaisiin jatkaa (ehd. OK 17:35:n 2 mom), on helpommin arvioitavissa. Toinen asia on pohtia, onko tällainen erityisperuste sille, että poliisimiestä voidaan kuulla nimettömänä todistajana, ylipäätään tarpeen. Omasta puolestani suhtautuisin tähän torjuvasti ja katsoisin, että syyttäjä-poliisitaholla on tarpeen tullen tehtävä valinta todistamisen (jolloin peiteoperaatio yleensä joudutaan lopettamaan) ja peiteoperaation jatkamisen välillä. Mennään kyseenalaisen pitkälle, jos poliisin sallitaan kesken peiteoperaation todistaa nimettömänä. Tällainen ”piipahdus” anonyyminä todistajana lisää myös aina vaaraa, että poliisin peitetoiminta paljastuu.

4) Ehdotuksen mukaan anonymiteetti olisi mahdollista antaa muillekin todistelutarkoituksessa kuultaville henkilöille kuin todistajille. Tämä tarkoittaa mahdollisuutta kuulla asianomistajaa tai asiantuntijaa anonyymisti. Asianomistajan anonymiteetti voi luonnollisesti tulla harkittavaksi vain, jos asianomistaja ei käytä asiassa puhevaltaa, so. ei vaadi rangaistusta tai esitä yksityisoikeudellisia vaatimuksia. Työryhmäkään ei liene ajatellut, että asianomistaja voisi asianosaisenakin esiintyä nimettömänä. Olisi mahdotonta, että syytetyllä olisi oikeudenkäynnissä vastassaan vaatimuksia esittävä anonyymi asianomistaja. En ole mietinnössä havainnut työryhmän kosketelleen tätä asiaa. Ilmeisesti se on ollut työryhmälle selviö.
    Asiantuntijan kuuleminen anonyyminä on ongelmallinen sen lakimme perusjärjestelyn valossa, että normaalisti asiantuntija esittää kirjallisen lausunnon. Pitäisin kuitenkin poissuljettuna, että jutussa käytettäisiin todisteena nimettömänä pysyttelevän asiantuntijan kirjallista lausuntoa. Työryhmä lienee pitänyt silmällä sellaista poikkeuksellista tilannetta, jossa asiantuntija ei esitä kirjallista lausuntoa, vaan häntä kuullaan pelkästään suullisesti pääkäsittelyssä. Kun asiantuntija on yleensä aina valittavissa laajemmasta piiristä kuin jutun tapahtumakulusta havaintoja tehneet todistajat ja kun yksityishenkilöllä ei ole velvollisuutta ryhtyä asiantuntijaksi (vrt. toisin todistajanaolovelvollisuus), voitaneen yleensä löytää sellainen ”rohkea” asiantuntija, joka uskaltaa esiintyä omalla nimellään.
    
5) Säännökset menettelystä, jossa anonymiteetistä päätetään, ovat osoittautuneet varsin hankalasti laadittaviksi. Työryhmä on päätynyt järjestelmään, jossa anonymiteetistä päätetään pääasiaprosessista erillisessä menettelyssä, jonka käsittelee toinen tuomari kuin se, joka istuu pääjutun. Tämä merkitsee poikkeusta siihen yleisperiaatteeseen, että tarjotun todistelun sallittavuudesta ja hyväksyttävyydestä päättää itse pääasiaa käsittelevä tuomioistuin. Perustelujen mukaan erillisellä menettelyllä pyritään varmistamaan se, ettei jutun tuomarikaan tiedä todistajan henkilöllisyyttä. Näin tuomari on perustelujen mukaan samassa asemassa kuin asianosaiset.  Tätä kautta vältetään se, ettei todistajanlausuma saa ainakaan liian suurta näyttöarvoa.
    Perustelut eivät mielestäni ole kovin vakuuttavia. On tuskin erityisen ”vaarallista”, jos tuomari tietää anonyymin todistajan henkilöllisyyden. Tieto henkilöllisyydestä (esim. todistajan henkilösuhteet asianosaisiin) voi vastaavasti estää sen, ettei tuomari anna todistajanlausumalle liian suurta näyttöarvoa. Jos tuomari ei tiedä todistajan henkilöllisyyttä, joudutaan lisäksi hankaluuksiin todistajan kutsumisessa ja poissaolouhkien asettamisessa jne. Työryhmä on, mitä sopii kummastella, ohittanut nämä ongelman todeten, että ne voidaan jättää oikeuskäytännössä ratkaistaviksi (!) Miksi salata todistajan henkilöllisyys muilta prosessisubjekteilta kuin siltä, jota todistaja pelkää?
    Jos anonyymiin todisteluun mennään, tulisi vielä ottaa pohdittavaksi mahdollisuus, että anonymiteetistä päättää syytettä käsittelevä tuomioistuin, niin kuin se päättää muistakin todistelun sallittavuutta koskevista kysymyksistä. Tässä järjestelyssä jutun tuomari tietää todistajan henkilöllisyyden, mikä on mielestäni luontevampaa kuin että henkilöllisyys salataan tuomarilta. Tarpeen tulleen anonymiteetistä voitaisiin päättää jo ennen syytteen vireillepanoa. Syytettä käsittelevällä tuomioistuimella on parhaat mahdollisuudet arvioida anonyymin todistelun sallittavuutta. 
    Jos anonymiteetistä päättäisi syytettä käsittelevä tuomioistuin, olisi luontevaa, että kaikilla jutun asianosaisilla olisi asiassa puhevalta ja heillä olisi oikeus tulla kuulluksi. Todistajan henkilöllisyys voidaan salata siltä, jota kohtaan anonymiteettiä haetaan. Työryhmän ehdottama järjestely, jossa muilla asianosaisilla kuin anonymiteetin hakijalla ei ole oikeutta olla läsnä asian käsittelyssä ja jossa epäiltyä edustaa julkinen asiamies, ei ole tyydyttävä. Kuten asianajaja Turpeinen on eriävässä mielipiteessään todennut, järjestely riistää puolustukselta mahdollisuudet prosessata tehokkaasti anonymiteetin myöntämistä vastaan. Julkinen asiamies, joka ei voi henkilökohtaisesti neuvotella epäillyn kanssa, ei voi korvata puutetta. Entä miten anonymiteettiasiassa tuo esiin näkökohtansa asianomistaja, jota kohtaan todistaja tuntee sellaista pelkoa että anonymiteettiä haetaan? Esityksessä jää lisäksi epäselväksi, tarkoittaako läsnäolo-oikeus samaa kuin puhevallan käyttöoikeus.
    Tähän liittyen kiinnittyy huomio siihen työryhmän kantaan, ettei todistaja voi itse hakea anonymiteettiä. Tämä lienee yhteydessä siihen, että anonymiteetistä päätetään erillisessä oikeudenkäynnissä, jonka vain asianosainen voi saada vireille. Mielestäni kaikkein luontevin anonymiteetin hakija on todistaja itse. Hänhän sitä anonymiteettiä haluaa, jos todistaja haluaa esiintyä nimellään, ei anonymiteettiä kukaan hänelle enää tyrkytä. Aloite anonyminä todistamisesta lähtee käytännössä jutun tutkintavaiheessa yleensä todistajan itsensä taholta. Jos anonymiteetistä voitaisiin päättää syytejutun yhteydessä, voisi todistaja itse(kin) hakea anonymiteettiä.
    Myöskään anonymiteettiä koskevat muutoksenhakujärjestelyt eivät välttämättä vaadi erillistä menettelyä. Voidaan aivan hyvin säätää, että anonymiteettiä koskevaan päätökseen saa hakea erikseen muutosta ja että asian käsittely on pysäytettävä siksi, kunnes ratkaisu on lainvoimainen.

6) Anonyymiin todisteluun liittyvien menettelyongelmien huippuna on sen tilanteen sääntely, jossa anonyyminä esiintynyttä todistajaa halutaan rikosoikeudelliseen vastuuseen perättömästä lausumasta, väärästä ilmiannosta tai todistajana esiinnyttäessä tehdystä virkarikoksesta. Tämä problematiikka on jo sellaisenaan osoitus siitä, kuinka huonosti anonyymi todistelu soveltuu rikosoikeudenhoitojärjestelmään. Ongelmallisia tähän kuuluvia asioita ovat mm. anonymiteetin murtaminen todistajaa vastaan käynnistyvän rikostutkinnan tai syyteprosessin vuoksi ja asianomistajan (= sen, jota vastaan anonyymin todistajan väitetty rikos on tehty) syyteoikeuden käyttäminen. 
    Työryhmä on tarkastellut ongelmakenttää mielestäni liian yksipuolisesti niiden tilanteiden näkökulmasta, joissa asianomistajalla on todistajaa vastaan – yleissäännöstä poiketen – ensisijainen syyteoikeus (väärä ilmianto, virkarikos). Todistajan perätöntä lausumaa koskevassa syyteasiassa asianomistajalla (= jonka haitaksi perätön lausuma on annettu) on vain toissijainen syyteoikeus. Työryhmän ehdotuksessa on keskeistä, että tuomioistuin toimisi tässä asiassa esitukinta- ja syyteharkintaviranomaisena. Voi olla, että järjestely on tarpeen vaatima anonymiteettiongelmien vuoksi (todistajan henkilöllisyyden pitäminen alkuun mahdollisimman pienen henkilöpiirin tiedossa, henkilöllisyyden ”oikea-aikainen” paljastaminen jne.), mutta oikeudenhoito-orgaanien tehtävien valossa tällainen ”väärä rooli” vaikuttaa varsin kummalliselta. Kuinka voidaan saattaa voimaan järjestelmä, jossa tuomioistuin itse tekee syyteharkinnan ja päättää syytteen nostamisesta, siitäkin huolimatta, että syytteen nostamisesta päättänyt tuomari olisi, kuten esitetään, esteellinen käsittelemään syyteasiaa? Ilmeisesti syyteharkinnan tehnyt tuomari ei kuteinkaan ajaisi syytettä, vaan se tehtävä kuuluisi syyttäjälle.
    Tätä problematiikkaa koskevat säännösehdotukset herättävät muitakin kysymyksiä, mm.: 
    Miksi asianomistajan todistajaa vastaan tekemän rikosilmoituksen sisältövaatimuksiin olisi sovellettava, mitä asianomistajan yksin ajaman rikosasian haastehakemuksesta säädetään (ROL 1:14a,2)? Eikö rikosilmoitus ole eri asia kuin syyte?
    Miksi ROL 1:14c:n mukaan tuomioistuimen on annettava haaste, jos se päättää syytteen nostamisesta? Tässä siis jätetään (jollei asianomistaja suoraan nosta syytettä ensisijaisen syyteoikeutensa nojalla, mikä olisi näissäkin rikoksissa poikkeuksellista) syytevaihe kokonaan väliin ja syyteharkinnasta siirrytään suoraan haastevaiheeseen. Säännöksen perusteluissa ei esitetä mitään nimenomaisia syitä tällaiseen ”oikaisuun”. Mikä on syyttäjän rooli tässä kuviossa, kun asianomistajan rikosilmoitus johtaa suoraan haasteeseen?
    Miksi syyttämispyyntö olisi ROL 1:14c:n mukaan hylättävä tuomiolla, jos tuomioistuin pyyntöä käsitellessään katsoo, ettei syytteen nostamiselle ole edellytyksiä? Miksi pitää tällä tavoin sekoittaa toisiinsa syytepyynnön ja syytteen käsittely? Mitään perusteluja tällaiseen käsitesekasotkuun ei perusteluissa esitetä. Ilmeisesti taustalla on ajatus, että kun tuomioistuimen syyteharkintaratkaisusta ei voida kannella millekään ylemmälle syyttäjäviranomaiselle, on syytä rinnastaa tuomarin toimittama syyteharkinta tuomitsemistoimintaan. Syyteharkinta on tuomarin tekemänäkin kuitenkin eri asia kuin täystutkintainen oikeudenkäynti, joka edeltää tuomiota. Toinen ajatus, joka ehkä on taustalla, on se, että menettely on sama kuin silloin, kun asianomistajan haastehakemus haastetta antamatta hylätään suoraan tuomiolla (ks. ROL 7:5,2). Tässäkin ajattelussa rinnastetaan liian suoraan asianomistajan syytepyyntö hänen haastehakemukseensa. Tavallisestihan tilanne on se, että asianomistaja esittää vain rikosilmoituksen tai syytepyynnön ja haluaa, että syyttäjä ajaa syytettä.
    Kaiken kaikkiaan pitäisin työryhmän ehdottamista anonyymin todistelun menettelysäännöksistä ehdotuksia ROL 1 luvun muutoksiksi koko esityksen heikoimmin onnistuneena osana.

Edellä lausumaani viitaten en kannata anonyymin todistelun sallimista Suomen rikosprosessilainsäädännössä. Myönnän, että rikollisuuden kansainvälistyminen, ammattimaistuminen ja samalla koveneminen, synnyttävät paineita anonyymin todistelun sallimisen suuntaan. Kuten mietinnön vertailujaksosta ilmenee, anonyymi todistelu on monissa maissa määrätyin rajoituksin sallittu. Merkittävää kuitenkin on, että meitä oikeuskulttuurinsa puolesta lähin valtio, Ruotsi, on ainakin toistaiseksi torjunut anonyymin todistelun. Meilläkin juuri hiljattain 2000-luvun alussa uudistettaessa todistelusäännöksiä (videoyhteyden salliminen ym.) otettiin anonyymiin todisteluun kielteinen kanta ja katsottiin, että todistajansuojelussa olisi pyrittävä etenemään muuta tietä kuin sallimalla todistajan esiintyä nimettömänä. Tämä on myös oma näkemykseni.
    Ja vaikka anonyymi todistelu meillä tultaisiinkin sallimaan, vaativat työryhmän ehdottamat menettelysäännökset vielä monissa kohdin miettimistä.

    Helsingissä 6.9.2005

    Juha Lappalainen
    professori, Helsinki