HELSINGIN HOVIOIKEUS	         					
PL 76,  Radanrakentajantie 5	
00521 Helsinki
Puhelin (09) 15961
Telefax (09) 1596 212 kirjaamo		               
Sähköpostiosoite: helsinki.ho@om.fi			16.9.2005

OIKEUSMINISTERIÖLLE

Viite:	Oikeusministeriön lausuntopyyntö 25.5.2005
	OM 11/41/2004
	OM025:00/2004

Asia:	Lausunto peitetoimintaryhmän mietinnöstä (työryhmämietintö 2005:5) ja siihen sisältyvästä ehdotuksesta anonyymiä todistelua ja peitepoliisin oikeutta osallistua rikollisryhmän toimintaan koskevaksi lainsäädännöksi.

	Pyydettynä lausuntona peitetoimintatyöryhmän mietinnöstä hovioikeus esittää kunnioittaen seuraavan.

YLEISTÄ	Ehdotuksen mukaan todistajaa tai muuta todistelutarkoituksessa kuultavaa voitaisiin kuulla oikeudenkäynnissä siten, ettei kuultavan henkilöllisyys paljastuisi (anonyymi todistelu). Anonyymi todistelu tulisi kysymykseen vain, kun virallisen syyttäjän syyte koskee rikosta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään 10 vuotta vankeutta. Syylliseksi tuomitseva tuomio ei saisi perustua ainoastaan tai pääasiallisesti anonyymiin todisteluun. Anonyymiteetistä päättäisi tuomioistuin. Anonyymiteetistä päättänyt tuomari ei voisi käsitellä pääasiaa, eikä pääasiaa käsittelevä tuomari saisi kuultavan henkilöllisyyttä tietoonsa. Vastaajan etuja anonyymiteetistä päätettäessä valvoisi julkinen asiamies. Oikeudenkäynnin, sen aineiston ja päätöksen julkisuutta rajoitettaisiin, kun anonyymiteetistä päätetään.

	Edelleen esityksessä ehdotetaan, että poliisilakiin otettaisiin säännös, jonka mukaan poliisilain (525/2005) 28 §:n 1 momentin 4) kohdassa määriteltyä peitetoimintaa suorittavalle poliisimiehelle voitaisiin antaa lupa osana peitetoimintaa osallistua järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan (soluttautuminen). Luvan myöntämisestä päättäisi tuomioistuin. Edellytyksenä olisi, että peitetoiminnan kohteena on rikos, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään 10 vuotta vankeutta. Lisäksi edellytetään, että osallistumisella voitaisiin arvioida olevan erityisen tärkeä merkitys rikoksen estämiselle, paljastamiselle tai selvittämiselle. Tuomioistuimen luvalla peitepoliisi saisi myös osallistua peitetoiminnan kohteena olevaan rikokseen vaikuttamalla rikoksen tekemisen aikaan ja paikkaan tai muulla tähän rinnastettavalla tavalla, jos rikos on tekeillä tai on perusteltua syytä olettaa, että rikos tehtäisiin ilman poliisimiehen myötävaikutustakin. Lisäksi poliisimies saisi peitetoimintaa suorittaessaan syyllistyä eräisiin rikkomuksiin, jos se on välttämätöntä peitetoiminnan paljastumisen estämiseksi. Edelleen säädettäisiin siitä, miten rikollisryhmän toimintaan osallistumisesta raportoitaisiin tai milloin peitetoiminnasta olisi kerrottava rikoksesta epäillylle.

	Hovioikeus työryhmän kokoonpanosta toteaa, että siihen ei ole kuulunut yhtään ylioikeuden edustajaa. Näyttää siltä, että ehdotetut uudet sääntelyt muutoksenhakuasteen kannalta ovat jääneet kokonaan pohtimatta.

	Esityksen tavoitteeksi anonyymin todistelun osalta mietinnössä ilmoitetaan sen varmistaminen, että kaikki oikeudenkäynnissä tarvittava näyttö olisi saatavilla, jotta edistettäisiin asian selvittämistä ja siten turvattaisiin tuomioiden aineellisesti oikea lopputulos. Anonyymillä todistelulla pyritään osaltaan varmistamaan se, että kuultavat eivät pelon vuoksi kieltäydy todistamasta tai muuta kertomustaan. Hovioikeus pitää sanottua tavoitetta sinänsä oikeana. Kuten ehdotuksessa todetaan, anonyymiin todisteluun liittyy myös merkittäviä rajoituksia ja ongelmia, jotka vähentävät menettelyn käyttökelpoisuutta ja toisaalta ovat esim. vastaajan vastakuulusteluoikeuden kannalta vakavassa ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen (EIS) 6. artiklan oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin periaatteiden kanssa. Edelleen kun ehdotuksen mukaan anonyymi todistelu ei saisi olla ainoa tai pääasiallinen näyttö langettavan tuomion perustana ja kun toisaalta ehdotuksen mukaan anonyymiä todistelua tarvittaisiin juuri tapauksissa, joissa muuta näyttöä ei ole, tätä ehdotuksen perustelujen selkeää ristiriitaa on syytä vielä perusteellisesti pohtia, kun arvioidaan ehdotetun sääntelyn käyttökelpoisuutta ja siitä odotettavissa olevaa hyötyä varsinkin, kun anonyymi todistelu muutoinkin ehdotuksen perustelujen mukaan tulisi kysymykseen vain harvoissa, poikkeuksellisissa tapauksissa.

	Kuten ehdotuksessa todetaan, Suomessa toimivien järjestäytyneiden rikollisryhmien lukumäärä vuoden 2004 lopussa oli noin 70, joissa EU-kriteerit täyttäviä rikollisryhmiä oli noin puolet. Rikollisryhmien jäsenten lukumäärä vuoden 2004 lopussa oli lähes 1.000 henkilöä, joiden pääasiallinen toimiala on huumausainerikollisuus. Jo tätä taustaa vasten esityksen tavoite tehostaa vakavien rikosten estämistä, paljastamista ja selvittämistä sallimalla peitetoimintaan osallistuvien poliisimiehen osallistuminen rikollisryhmän toimintaan ja siten mahdollistaa tiedonhankinta tilanteessa, jossa poliisi ei muilla käytettävissä olevilla tiedonhankintakeinoilla ole saanut tietoa tekeillä olevasta tai jo tehdystä vakavasta rikoksesta, on sinänsä hyväksyttävä. Perustelujen mukaan menettely parantaisi näytön saamista rikollisorganisaation rakenteesta ja käskyvaltasuhteista ja sitä kautta mahdollistaisi näytön hankkimista sellaisten henkilöiden rikollisesta toiminnasta, jotka eivät itse osallistu varsinaisesti yksittäisten rikosten tekemiseen, vaan lähinnä rahoittavat ja käyttävät päätösvaltaa rikollisryhmän toiminnan osalta. Perustelut ovat sinänsä hyväksyttävät ja varteenotettavat. Esityksen mukaan ehdotuksen tavoitteena on myös peitehenkilöinä toimivien poliisimiesten turvallisuuden parantaminen. Kun kuitenkin samassa yhteydessä laajennettaisiin peitepoliisin toimivaltuuksia sallimalla tuossa yhteydessä tietynlaisen rikosten tekeminen, laajennettu rikoksenteko-oikeus johtaisi varmuudella peitepoliisin kannalta vastaaviin, vakaviin rajanveto-ongelmiin kuin poliisilain 28 §:n 1 momentin 5) kohdan tarkoittamassa valeostossa, eli rajanvetoon siitä, mikä peitepoliisin toiminnan tosiasiallinen vaikutus (esim. yllytys, avunanto) on lopulta ollut rikoksen toteutumisessa. Hovioikeuden käsityksen mukaan päinvastoin on todennäköistä, että sanotun rikoksenteko-oikeuden laajentaminen vaarantaa, paitsi poliisitoiminnan uskottavuutta ja luotettavuutta, erityisesti sekä peitepoliisin turvallisuutta että syytetyn oikeusturvaa.

	Hovioikeus toteaa, että työryhmä mietinnössään on ollut poikkeuksellisen erimielinen. Eri mieltä olevien jäsenten (käräjätuomari Liisa Paul ja asianajaja Tuija Turpeinen) lausunnoissa on esitetty painavia perusteita ehdotusta vastaan. Ehdotetut uudet sääntelyt anonyymistä todistelusta merkitsisivät merkittäviä poikkeuksia vakiintuneista pääsäännöistä ja oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin periaatteista. Hovioikeus suhtautuu mm. jäljempänä mainituilla perusteilla ehdotukseen kielteisesti.

YKSITYISKOHTAISIA HUOMAUTUKSIA

1. Anonyymi todistelu (OK 17 luku 35 §, ROL 5 luku 11a §)

1.1 Anonyymin todistelun säätämistarpeesta

	Anonyymiä todistelua käsiteltiin jo rikosprosessin tarkistamistyöryhmän osamietinnössä (Työryhmämietintö 2002:4). Anonyymiin todisteluun liittyvien ihmisoikeusongelmien vuoksi työryhmä ei kuitenkaan tuolloin ehdottanut sen käyttöönottoa Suomessa, vaan todistajan suojelua tyydyttiin tuolloin toteuttamaan mm. mahdollistamalla todistelutarkoituksessa kuultavan henkilön kuuleminen pääkäsittelyssä asianosaisen tai yleisön läsnä olematta OK 17:34a §:n (360/2003) mukaisesti, jos se olisi tarpeen kuultavan tai hänen läheisensä suojaamiseksi henkeen tai terveyteen kohdistuvalta uhalta. Hovioikeus antoi osamietinnöstä lausuntonsa 27.8.2002, jonka mukaan anonyymi todistelu saattoi jo tuolloin olla tietyissä harvinaisissa tilanteissa perustelua, ilman sitä koskevan lainsäännöksen tukeakin.

	Tuomioistuimen näkökulmasta anonyymissä todistelussa on esisijaisesti kysymys ihmisoikeussopimuksen 6. artiklaan sisältyvän “aseiden yhtäläisyyden” (equality of arms) -periaatteen toteutumisesta oikeudenkäynnissä: oikeudenkäynnin osapuolten on oltava tasa-arvoisia eikä menettely saa suosia toista osapuolta toisen kustannuksella. Molemmilla osapuolilla on oltava mahdollisuus perehtyä oikeudenkäyntimateriaaliin ja esittää siitä kannanottonsa. Lisäksi kysymys on todistajan suojelun tarpeesta, jota on verrattava siihen haittaan, jonka anonyymiteetti aiheuttaa puolustukselle eli kysymys on 6. ja 8. artiklojen välisestä punninnasta.

	Mietinnössä esitellään suhteellisen laajalti anonyymiä todistelua koskevaa ihmisoikeustuomioistuimen (EIT) ratkaisukäytäntöä ja kansainvälistä vertailua. EIT:n ratkaisukäytännöstä voidaan sinänsä todeta johtopäätöksenä, kuten työryhmä, ettei anonyymin todistelun ole kaikissa olosuhteissa katsottu olevan (ehdottomassa) ristiriidassa ihmisoikeussopimuksen kanssa. Työryhmä onkin tulkinnut sanotuista ratkaisuista “ulos” käsityksensä niistä pääperiaatteista, joiden vallitessa anonyymi todistelu EIT:n ratkaisukäytännön perusteella voisi täyttää ihmisoikeussopimuksen asettamat vaatimukset “reilusta oikeudenkäynnistä” ja niin muodoin perustanut ehdotuksensa pitkälti näiden tulkitsemiensa pääperiaatteiden varaan. Sanotuista EIT:n ratkaisuista voidaan kuitenkin todeta, että ne lähes kaikki ovat nimenomaan langettavia ratkaisuja, joissa 6. artiklaa on todettu rikotun ja ne koskevat pitkälti sellaisia oikeusjärjestelmiä (esim. Alankomaat), jotka poikkeavat aivan olennaisesti suomalaisesta ja pohjoismaisista järjestelmistä. Ratkaisut eivät myöskään ole yksimielisiä. Ratkaisuista mahdollisesti saatava tuki ehdotetulle suomalaiselle anonyymiteetille ei siten ole niin vahva kuin mietinnössä annetaan ymmärtää (esim. Doorson v. Alankomaat; EIT 26.3.1996; 54/1994/501/583). Mietintöön ei toisaalta sisälly yhtään edellä mainitun aikaisemman työryhmämietinnön (2002:4) jälkeen annettua uudempaa EIT:n ratkaisua, jolla anonyymiä todistelua voitaisiin aikaisempaa paremmin perustella ja joka antaisi aiheen arvioida asiaa toisin kuin sanotussa aikaisemmassa mietinnössä 2002:4.

	Euroopan neuvoston ministerikomitean todistajien pelottelua ja puolustuksen oikeuksia koskevan suosituksen (10.9.1997, R 97/13) 10. kohdan mukaan anonyymin todistelun tulisi olla poikkeuksellinen toimenpide. Suosituksen mukaan rikosprosessissa tulee olla keinot varmistaa todistajan henkilöllisyys ja menettelyn tulee turvata vastaajan mahdollisuus kyseenalaistaa niin anonyymiteetin tarpeellisuus kuin anonyymin todistajan uskottavuus ja tietojen alkuperä.

	Mietinnössä esitetyn selvityksen mukaan Islannissa ei ole anonyymiteettiä koskevia säännöksiä. Ruotsissa anonyymi todistelu ei ole sallittua. Ruotsalaisessa todistajansuojelua koskevassa virallisselvityksessä (SOU 2004:1) ehdotetaan todistajansuojeluohjelman luomista (program om personsäkerhet). Anonyymiin todisteluun selvityksessä suhtaudutaan kielteisesti. Todistajan suojelun tarpeen ja vastaajan puolustautumismahdollisuuksien turvaamistarpeen keskinäisessä punninnassa puolustautumismahdollisuuden turvaamista pidetään lopulta painavampana: selvityksen mukaan oikeusjärjestystä ei saa muotoilla niin, että mahdollisuus puolustautua vaarantuu; anonyymissä todistelussa ongelmaksi muodostuu nimenomaan se, että anonyymin todistajan uskottavuutta on vaikea arvioida. Ruotsalaisen selvityksen mukaan anonyymillä todistelulla olisi vain vähäinen merkitys todistajansuojelun kannalta, koska asianomistajien ja kanssasyytettyjen henkilöllisyys olisi useimmiten vastaajan tiedossa. Näin ollen anonyymi todistelua rajoittuisi vain ns. satunnaisiin todistajiin eli vastaajaan nähden ulkopuolisiin henkilöihin. Koska anonyymistä todistelusta olisi hyötyä vain harvoissa tapauksissa ja kun toisaalta anonyymiteetti herättää vaikeita prosessuaalisia kysymyksiä, selvityksessä todistajansuojelu suositellaan toteuttavaksi muilla todistajansuojelullisilla keinoilla. Norjassa anonyymi todistelu on sallittu vuodesta 2001, lähinnä tapauksissa, joissa kyse on järjestäytyneestä rikollisuudesta. Anonyymiä todistelua on Norjassa vaadittu vain yhdessä tapauksessa, mutta sitä ei sallittu. Tanskassa anonyymi todistelu on sallittu, mutta uhatulla todistajalla on oikeus olla todistamatta. Mietinnön mukaan Norjassa ja Tanskassa pyritään siihen, että anonyymiteetti myönnettäisiin vain ns. satunnaistodistajille.

	Mietinnön mukaan Suomessa ei ole kattavasti tutkittua tietoa todistajien uhkailujen olemassaolosta tai yleisyydestä. Mietinnön mukaan uhkailun kohteeksi kuultavina voisivat joutua samaan rikollisryhmään kuuluvat henkilöt, jotka ovat yhteistoiminnassa viranomaisten kanssa (ns. vasikat), peitetoimintaan osallistuneet poliisit ja perheväkivallan kohteeksi joutuneet. Kuten mietinnössä todetaan, perheväkivalta- ja rikoskumppanitapauksissa todistajan henkilöllisyys on yleensä selvillä, joten nimettömyydestä ei todistajan suojelun näkökulmasta olisi hyötyä, vaikka uhka olisikin todellinen. Näin ollen anonyymiteetistä koituva hyöty rajoittuisi Suomessa, kuten ruotsalaisessakin selvityksessä, vain ns. satunnaisiin todistajiin.

	Tarkastellessaan muita toteuttamisvaihtoehtoja todistajansuojelun tehostamiseksi työryhmä on todennut, että todistajansuojelua voitaisiin sinänsä kehittää ottamalla tehokkaammin käyttöön laissa jo säädetyt keinot. Ne eivät työryhmän mukaan kuitenkaan korvaa arvioitua anonyymistä todistelusta saatavaa hyötyä. Todistajansuojeluohjelman rajoituksena olisivat sen aiheuttamat huomattavat kustannukset ja käytännön toteuttamisvaikeudet, koska uhkaajalta salassa pysyvän uuden asuinpaikan löytäminen Suomen kaltaisessa pienessä maassa olisi mahdotonta. Työryhmä on myös torjunut mahdollisuuden, että uhatulle todistajalle voitaisiin myöntää tanskalaisen mallin mukaisesti kieltäytymisoikeus, koska todistamisvelvollisuus on tuomioistuinjärjestelmän toimivuuden kannalta välttämätöntä ja koska kieltäytymismahdollisuus saattaisi haitata rikosvastuun toteutumista.

	Hovioikeus katsoo, että mietinnössä esitetyt yleiset perusteet anonyymin todistelun tosiasiallisen säätämistarpeen puolesta ovat olennaisesti heikommat kuin perusteet anonyymin todistelun sallimista vastaan. Ehdotuksessa korostuu liiaksi rikosvastuun toteutumisen ensisijaisuus oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin kustannuksella; anonyymisesti kuuleminen kaventaa puolustuksen oikeuksia, mikä on kompensoitava korostamalla tämän oikeusturvan takeita muulla tavalla. Ehdotuksessa ei esitetä sellaista konkreettista kompensointikeinoa, joka täyttäisi tämän vajeen, päinvastoin. Ei myöskään ole perusteltua väittää, kun verrataan esim. Norjassa esiintynyttä anonyymin todistelun käyttötarvetta (1 tapaus 4 vuoden aikana), että todistajansuojeluohjelma voisi muodostua meillä kustannuksiltaan ylivoimaiseksi.

	Hovioikeus pitääkin Ruotsissa toteutettua järjestelmää tässäkin tilanteessa järkevänä vertailukohtana ja katsoo, että nyt ehdotetusta sääntelystä olisi luovuttava. Joka tapauksessa anonyymiä todistelua ei voida hyväksyä ehdotetussa muodossa sellaisenaan.

	Hovioikeus kiinnittääkin jäljempänä huomiota yksityiskohtaisemmin tiettyihin hovioikeuden kannalta merkityksellisiin ehdotuksen kohtiin, joiden osalta ainakin jatkovalmistelun tarve on riidaton.

1.2 Anonyymiteetin edellytyksiä

	Ehdotetun OK 17 luvun 35 §:n 1 momentin mukaan anonyymillä todistelulla tarkoitettaisiin todistajan tai muun todistelutarkoituksessa kuultavan henkilön kuulemista siten, ettei hänen henkilöllisyytensä paljastu. Anonyymiä todistelua koskeva säännös olisi tarkoitettu soveltuvaksi kaikkiin todistelutarkoituksessa kuultaviin henkilöihin eli varsinaisiin ulkopuolisiin todistajiin ja asiantuntijoihin sekä asianomistajiin. Perustelujen mukaan samaan ryhmään kuuluisivat myös todistelutarkoituksessa kuultavat, edellä todetut rikoskumppanit.

	Ehdotuksen mukaan säännös olisi tarkoitettu rajattavaksi soveltumaan vain niissä harvoissa poikkeustapauksissa, joissa se asian tärkeän selvittämisintressin ja todistajaan kohdistuvan vakavan uhan vuoksi on välttämätöntä. Anonyymi todistelu tulisi siis kysymykseen vain törkeimpiä rikoksia koskevissa oikeudenkäynneissä, joissa syyte koskee rikosta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään 10 vuotta vankeutta (esim. törkeä pahoinpitely). Mietinnön mukaan käytännössä anonyymiin todisteluun voitaisiin turvautua vakavaa järjestäytynyttä rikollisuutta koskevissa asioissa. Lisäksi anonyymi todistelu olisi mahdollista vain, jos todistaja tai hänen läheisensä joutuisivat henkeen tai vakavan terveyteen kohdistuvan rikoksen kohteeksi, jos hän todistaisi; uhan olisi siis oltava vakava ja anonyymiteetin voidaan arvioida vähentävän sanottua uhkaa. Peitetoimintaan osallistuvaa poliisimiestä koskisi lisäksi 2 momentin erityissäännös, jonka mukaan poliisimiestä voitaisiin kuulla anonyymisti, jos se on välttämätöntä sen turvaamiseksi, että poliisimies voisi jatkaa käynnissä olevaa peitetoimintaa. Sitä vastoin myöhemmän peiteoperaation turvaamiseksi anonyymiteetti ei olisi mahdollista.

	Koska anonyymi todistelu merkitsisi poikkeusta oikeusvaltion todistusoikeuden keskeisestä ja vakiintuneesta periaatteesta, jonka mukaan paitsi asianosaisilla, myös tuomarilla, täytyy olla tieto todistajana/todistelutarkoituksessa kuultavan henkilöllisyydestä, kynnys anonyymin todistelun sallittavuudelle on, kuten mietinnössä korostetaan, joka tapauksessa asetettava korkealle.

	Hovioikeuden käsityksen mukaan ehdotuksessa asetetut edellytykset anonyymille todistelulle, mikäli sellainen kuitenkin säädettäisiin sallituksi, eivät ole liian korkeat, vaan päinvastoin niiden on nimenomaan korostettava menettelyn poikkeuksellisuutta ja sen rajautumista käytettäväksi vain harvinaisissa, lähinnä järjestäytyneen rikollisuuden tapauksissa.

1.3 Anonyymiteetistä päättäminen (ROL 5 luku 11b §)

	1.3.1 ROL 5 luvun 11b §:n 1 momentin mukaan anonyymistä todistelusta päättää se tuomioistuin, joka on syyteasiassa toimivaltainen, tai jos se kuultavan anonyymiteetin suojaamiseksi on tarpeen, sellainen käräjäoikeus, jossa asian käsittely sopivasti käy päinsä.

	Tuomioistuin on päätösvaltainen myös, kun siinä on yksin puheenjohtaja. Anonyymistä todistelusta päättänyt tuomari ei saa käsitellä syyteasiaa.

	Menettely anonyymiteetistä päätettäessä olisi samankaltainen kuin vangitsemisoikeudenkäynnissä, jolloin anonyymiteetistä voisi päättää muukin tuomioistuin kuin se, joka käsittelee itse pääasiaa. Perustelujen mukaan jos pääasian muutoksenhakuvaiheessa tai hovioikeuden käsitellessä asiaa ensimmäisenä asteena ilmaantuu uusi todistaja, jota vaaditaan kuultavaksi anonyymisti, anonyymiteetistä päättäisi ensi sijassa pääasiaa käsittelevä tuomioistuin, mutta se voitaisiin myös ratkaista sopivassa käräjäoikeudessa. Hovioikeuden käsityksen mukaan viimeksi sanottu vaihtoehto ei voi tulla kysymykseen, vaan hovioikeudessa vireillä olevassa asiassa esitetty vaatimus anonyymistä todistelusta on ratkaistava samassa hovioikeudessa yhdenmukaisen muutoksenhaun takaamiseksi.

	Ehdotettua järjestelyä, jossa ratkaisun todistelun nimettömyyden sallimisesta tekisi eri tuomari kuin se, joka käsittelee pääasian, on perusteltu mm. sillä, että muutoin pääasiaa käsittelevällä tuomarilla, joka tietäisi todistajan henkilöllisyyden, olisi ennakkokäsitys todistajan luotettavuudesta ja samalla sellaista yksityiskohtaista ennakkotietoa asiasta, jota asianosaisilla ei välttämättä ole; jos tuomioistuin tietää todistajan luotettavuudesta enemmän kuin esim. vastaaja, saattaa asian ratkaisu perustua aineistolle, johon vastaaja ei ole voinut ottaa kantaa. Toisaalta perustelujen mukaan tuomarilla, joka on ratkaissut anonyymiteettiasian ja tietäisi, että nimettömänä pysyvänä tarkoitettua todistajaa uhataan, saattaisi olla OK 13 luvun 7 §:n 2 momentissa tarkoitettu ennakkoasenne vastaajaa kohtaan. Kuitenkin perusteluissa lopulta todetaan, ettei se, että pääasiaa käsittelevä tuomari saisikin tietoonsa nimettömän todistajan henkilöllisyyden, muodostaisikaan hänen osaltaan estettä käsitellä itse pääasiaa. Perusteluissa lisäksi myönnetään, mikäli pääasiaa käsittelevä tuomari ei tiedä todistajan henkilöllisyyttä, että hänen on vaikeaa tehdä luotettavaa uskottavuusarviointia kuultavan kertomuksesta. Toisaalta tuomarin tietämättömyys todistajan henkilöllisyydestä voidaan perustelujen mukaan nähdä takeena sille, ettei anonyymi todistelu saa liian merkittävää painoarvoa. Perustelujen mukaan syyttäjä, joka aina tietäisi kuultavan henkilöllisyyden, voisi käytännössä valvoa, että kuuleminen tapahtuu asianmukaisesti. Estettä ei olisi sillekään, että syyttäjä kertoo henkilöllisyyden edelleen poliisille.

	Hovioikeus katsoo, että edellä selostetut mietinnön perustelut pitää kuultavan henkilöllisyys salassa pääasiaa ratkaisevalta/ratkaisevilta tuomareilta ovat virheelliset ja ristiriitaiset. Kun esim. vakiintuneesti vangitsemisasian ratkaissut tuomari, joka on ennakkoon joutunut ottamaan kantaa jopa vastaajan todennäköiseen syyllisyyteen, ei tule esteelliseksi ratkaisemaan itse pääasiaa (esim. HE 78/2000 vp. s. 46) ei ole tässäkään perusteltua katsoa, että tuomari, joka ottaisi kantaa anonyymiteetin sallittavuuteen ja siinä yhteydessä arvioisi vastaajan taholta todistajaan kohdistetun väitetyn uhkauksen vakavuutta, tulisi esteelliseksi käsittelemään myöhemmin itse pääasiaa. Väitetty ennakkoasenteen mahdollisuus sopii myös huonosti anonyymisti kuultavaan peitepoliisiin, jonka osallistumista käynnissä olevaan peitetoimintaan anonyymiteetillä suojellaan eli suojelun kohteena on poliisin tiedonhankinta, ei itse todistaja (kts. ennakkoasenteesta myös KKO 2005:90).

	Perusteluissa sekoitetaan myös syyttäjän ja tuomioistuimen rooli siinä, kenen vastuulla lopulta on oikeudenkäynnissä noudatetun menettelyn asianmukaisuus; siitä ei suinkaan vastaa syyttäjä vaan asianomainen tuomari/tuomarit. Vaikka siis ROL:n myötä oikeudenkäyntimenettelyn itse menettelynä tarkoitettiin muuttuvan syyttäjävetoiseksi, vastuu menettelyn laillisuudesta jäi edelleen tuomioistuimelle. ROL 6 luvun 5 §:n 1 momentin mukaan tuomioistuimen tehtävänä on valvoa, että asian käsittelyssä noudatetaan selvyyttä ja järjestystä. Saman 5 §:n 2 momentin mukaan tuomioistuimen tulee myös valvoa, että asia tulee asianmukaisesti käsitellyksi eikä asiaan sekoiteta mitään siihen kuulumatonta. Näin ollen myös syyttäjän toimet oikeudenkäynnissä asianosaisena ja syytetyn  vastapuolena mm. todistelua vastaanotettaessa tulevat tuomioistuimen valvottaviksi. Tämä tuomioistuimelle kuuluva prosessinjohtovalta edellyttää välttämättä, että tuomioistuimella on tiedossa myös kunkin kuultavan henkilöllisyys.

	Se vaje, jolla anonyymi todistelu kaventaa vastaajan puolustautumismahdollisuuksia tämän ollessa tietämätön kuultavan henkilöllisyydestä, kompensoidaan ensisijaisesti nimenomaan tuomarin tietoisuudella todistajan henkilöllisyydestä ja tuomarin todistajan luotettavuuteen kohdistamalla tarkkailulla. Viimeksi mainittu kontrolloidaan normaalia huolellisemmalla ja erityisesti todistajan luotettavuuden arviointiin keskittyvillä näyttöperusteluilla (kts. esim. Laura Ervo, Oikeudenmukainen oikeudenkäynti 2005, s. 371; Eija Toivonen, Syytetyn oikeus vastakuulusteluun ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen sille asettamat vaatimukset 2002, s. 62-76, 107-110; EIT Jasper v. Yhdistynyt Kuningaskunta 16.2.2000). Viimeksi sanotussa, mietinnössä mainitsemattomassa ratkaisussa, joka koski vastaajalta salassapidettäväksi määrättyä todistusaineistoa, EIT totesi nimenomaisesti, että tuomarin tuli valvoa tilannetta koko rikosjutun käsittelyn ajan. Tuomari oli tuntenut todistusaineiston hyvin ja tapauksen kysymykset ja hänellä oli tilaisuus arvioida salaisten tietojen merkitystä puolustukselle. Siten oli tärkeää, että aineiston salaamisesta päätöksen tehnyt tuomari toimi tuomarina myös pääasiaa koskevassa oikeudenkäynnissä. Edelleen ratkaisussa Windisch v. Itävalta (EIT 27.9.1990; 25/1989/185/245) ihmisoikeustuomioistuin arvosteli, paitsi muuta, myös sitä, että asian ratkaissut tuomioistuin ei tiennyt todistajien henkilöllisyyttä eikä siten voinut seurata heidän esiintymistään ja itse tehdä uskottavuusarviointia. Toisaalta ratkaisussa Van Mechelen ja muut v. Alankomaat; EIT 23.4.1997 (55/1996/674/861-864) puolustuksen kannalta ei ollut riittävää edes se, että vain tuomioistuin  oli todistajien henkilöllisyydestä selvillä.

	Kun ehdotetun ROL 5 luvun 11 c §:n 1 momentin mukaan myös asianomistaja voi vaatia anonyymiä todistelua, jolloin vain hänellä on oikeus olla läsnä asian käsittelyssä, tosin syyttäjää ja aiottua todistajaa voidaan tässä yhteydessä myös kuulla, myös asianomistaja syyttäjän lisäksi tulee tietoiseksi anonyymin todistajan henkilöllisyydestä. Tämäkin osoittaa, miten perusteeton tuo ehdotettu määräys salata anonyymin todistajan henkilöllisyys pääasian ratkaisevilta tuomareilta on. 

	Perustelujen lausuma siitä, ettei olisi estettä ilmaista anonyymin todistajan henkilöllisyyttä edelleen jutun ulkopuoliselle poliisimiehelle, mutta kylläkin pääasian ratkaisevalle tuomarille, onkin katsottava jonkinasteiseksi lapsukseksi, ja joka tapauksessa se on vastoin ehdotuksessa tavoitellun salassapidon logiikkaa. 

	Edellä mainituilla perusteilla hovioikeus katsoo, että anonyymiä todistelua koskeva säännöstö voidaan hyväksyä ainoastaan sillä ehdolla, että pääasiaa ratkaisevat tuomarit tietävät kuultavan todistajan henkilöllisyyden. Ehdotetusta ROL 5 luvun 11 §:n 2 momentista tulee sen vuoksi poistaa maininta siitä. että anonyymistä todistelusta päättänyt tuomari ei saa käsitellä syyteasiaa.

	1.3.2 ROL 5 luvun 11 e §:n mukaan lainvoimaisesta päätöksestä, jolla anonyymiin todisteluun on suostuttu, tuomioistuin antaa hakijalle toimituskirjan, jossa syyteasia ja todistaja on henkilö- ja yhteystiedot salaten soveltuvalla tavalla yksilöity. Toimituskirjasta tulee myös käydä ilmi, mitä menettelyä käyttäen todistajaa on kuultava.

	Perustelujen mukaan  päätöksestä, jolla anonyymiin todisteluun on suostuttu, laaditaan ROL 11 luvun 13 §:n asettamat vaatimukset täyttävä perusteltu päätös että sanotun päätöksen tultua lainvoimaiseksi, 5 luvun 11 e §:ssä tarkoitettu hakijalle annettava suppea toimituskirja, jolla ilmoitetaan anonyymin todistelun sallimisesta, josta todistajan henkilöllisyys ei käy ilmi. Perustelujen mukaan hakija esittäisi ko. toimituskirjan pääasiaa käsittelevälle tuomarille, tai syyttäjä esittäisi sen haastehakemuksen yhteydessä tuomarille.

	Perustelujen mukaan sanottu anonyymiteettipäätös olisi salassapidettävä, siis myös pääasiaa ratkaisevalta tuomarilta. On vaikea kuvitella, että ko. päätös pysyisi tosiasiallisesti salassa saman tuomioistuimen muilta jäseniltä, jotka on määrätty käsittelemään pääasiaa. Hovioikeuden käsityksen mukaan tällaisella salassapidolla ei ole mitään tosiasiallista merkitystä pitämään anonyymiä todistajaa ratkaisukokoonpanolta salassa. Tämäkin näkökohta tukee hovioikeuden edellä kohdassa 1.3.1 ottamaan kantaa.

	Perusteluista ei ilmene, minkä asteen tehtäväksi sanotun toimituskirjan laatiminen lopulta jää muutoksenhakutilanteessa. Ei ole todennäköistä, että mainitun säännöksen perusteella hovioikeudet tai korkein oikeus ryhtyisivät laatimaan käräjäoikeudessa tapahtuvaa käsittelyä varten sanottua toimituskirjaa. Hovioikeuden käsityksen mukaan, jotta todistajan nimen salaamistarkoitus toteutuisi, toimituskirjan laatisi kussakin oikeusasteessa se kokoonpano, joka teki alkuperäisen päätöksen anonyymin todistelun sallimisesta.

1.4 Julkinen asiamies ( ROL 5 luku 11 d §)

	ROL 5 luvun 11 d §:n mukaan ottaessaan käsiteltäväksi anonyymiä todistelua koskevan asian tuomioistuimen on määrättävä epäillylle, jolla ei ole oikeutta olla läsnä asian käsittelyssä, julkinen asiamies valvomaan hänen etuaan.

	Julkisen asiamieheen sovelletaan soveltuvin osin mitä pakkokeinolain 5 a luvun 6a-6c §:ssä sanotaan.

	Kun paitsi epäilty, myöskään hänen avustajansa ei ehdotuksen mukaan saa tietää anonyymin todistajan henkilöllisyyttä, epäillyn oikeusturvan valvomiseksi ehdotetaan hänelle määrättäväksi julkinen asiamies vastaavasti kuten pakkokeinolaissa tarkoitetusta teknisestä kuuntelusta päätettäessä.

	Julkinen asiamies määrättäisiin siis vain epäillylle, mutta ei asianomistajalle, koska mietinnön mukaan tämän etua valvoisi syyttäjä. Toisaalta syyttäjälle olisi ehdotuksen mukaan varattava  tilaisuus lausua asianomistajan anonyymiteettiä koskevasta vaatimuksesta. Epäselväksi näin ollen jää, mikä syyttäjän rooli lopulta on asianomistajan hakiessa anonyymiteettiä. Päin vastoin kuin mietinnössä todetaan, anonyymistä todistajasta tietoisten piiri on siis olennaisesti laajempi.      

	Hovioikeus katsoo työryhmän eri mieltä olleen jäsenen asianajaja Tuija Turpeisen tavoin, että kysymys olisi täysin näennäisestä oikeusturvasta: julkisen asiamiehen tosiasialliset mahdollisuudet  valvoa epäillyn etua ovat käytännössä erittäin vähäiset, joten ehdotuksessa perustellun kaksiasianosaissuhteen luomisesta ei voida puhua. Asian salassapidon vuoksi julkinen asiamies ei voisi esim. neuvotella asiasta päämiehensä eikä tätä varsinaisessa pääasiassa avustavan avustajansa kanssa. Julkisella asiamiehellä, joka ei tunne itse pääasiaa, ei siis olisi tosiasiallisia mahdollisuuksia valvoa epäillyn etua anonyymiteetistä päätettäessä.

1.5 Anonyymiteetin asteet
1
	ROL 5 luvun 11 e §:n mukaan edellä mainitussa toimituskirjassa on mainittava, mitä menettelyä käyttäen todistajaa on kuultava eli siinä olisi määriteltävä käytettävän anonyymiteetin aste. Yksinkertaisin anonyymiteetin muoto olisi, että vain todistajan nimi ja yhteystiedot salataan, kun taas vakavimmissa tapauksissa anonyymiä todistajaa kuultaisiin ääniyhteyden avulla niin, että hänen äänensä muutettaisiin. 

	Mikäli tuomarilla ei olisi tietoa todistajan henkilöllisyydestä, on selvää, ettei asianmukaiseen todistajan luotettavuusarviointiin ole mahdollisuuksia.

1.6  Menettely kuultaessa todistajaa anonyymisti (OK 17 luku 35a §)

	ROL 17 luvun 35 a §:n  mukaan kuultaessa henkilöä anonyymisti kuultava saa kieltäytyä kertomasta seikkaa tai vastaamasta kysymykseen, joka koskee tietoja, joista hänen henkilöllisyytensä tai yhteystietonsa saattavat paljastua.

	Asianosaisille on varattava mahdollisuus esittää kuultavalle kysymyksiä.

	Hovioikeus viittaa edellä kohdassa 1.3.1 lausuttuun; järjestelmää, jossa todistajan kuulustelua suorittava tuomari ei tiedä kuulusteltavansa henkilöllisyyttä, on yksinkertaisesti vastustettava. 

	Jotta voitaisiin puhua todistelun avoimuudesta ja kontradiktorisuudesta, voidaan pitää itsestään selvänä, että todistajaksi nimetylle, vaikkakin anonyymisti kuultavalle, voidaan esittää myös kysymyksiä. Onko siis tarpeen ottaa säännökseen nimenomaisesti tätä tarkoittavaa lausumaa. 

	Perustelujen mukaan käytännössä tuomari, asianosaiset ja kuultava itse valvoisivat, etteivät kysymykset olisi sellaisia, joista tämän henkilöllisyys paljastuisi. Koska käytännössä mainittu työnjako ei kuitenkaan vastaa oikeudenkäyntimenettelyn tosiasiallista kulkua, hovioikeus toistaa edelleen sen, että vastuu tältäkin osin jää lopulta tuomarin kannettavaksi. Tämä edellyttää välttämättä tuomarin tietoisuutta kuultavan henkilöllisyydestä.

	Hovioikeus viittaa edellä mainittuun ruotsalaiseen selvitykseen, jossa todetaan mm. anonyymistä todistelusta luopumisen syistä eli  sen aiheuttamat moninaiset prosessuaaliset ongelmat. Tätä taustaa vasten onkin ymmärrettävää, kun mietinnössä mainitut lukuisat ongelmat anonyymin todistelun järjestämisessä jätetään lopulta käytännön ratkaistavaksi.

	Suurin osa esiin tulevista ongelmista johtuu kuitenkin siitä virheellisestä lähtökohdasta, että todistajan henkilöllisyys on tarkoitettu salattavaksi pääasiaa ratkaisevalta tuomarilta: esim. miten asianomainen tuomari varmistuu anonyymin todistajan haastamisen laillisuudesta ilman, että todistajan henkilöllisyys ei hänelle paljastuisi jne. Tämän perusteettoman "salaisuuden" varjelemiseksi mietinnössä vaaditaan luotavaksi erilaisia käytäntöjä. Näiltä osin hovioikeus ainoastaan toteaa, kun anonyymin todistelun esiintymistodennäköisyys tulee olemaan varsin alhainen, että vakiintunutta käytäntöä tässä asiassa tuskin on edes luotavissa.

1.7 Todistelun näyttöarvo (OK 17 luku 35 b §)

	ROL 17 luvun 35 b §:n mukaan syylliseksi tuomitseva tuomio ei saa perustua ainoastaan tai pääasiallisesti anonyymiin todisteluun.   

	Perustelujen mukaan säännöksen taustalla on käsitys, jonka mukaan  anonyymin todistelun näyttöarvo jo lähtökohtaisesti olisi heikompi kuin normaalisti: mitä anonyymimmin todistaja saisi tietonsa kertoa, sen vähäisempi olisi niiden näyttöarvo. Anonyymin todistelun painoarvoa rajoittaisi lisäksi se, ettei pääasiaa käsittelevä tuomari tietäisi todistajan henkilöllisyydestä sen enempää kuin vastaaja tai asianomistajakaan. Perustelujen arvion mukaan tuomari ei näin ollen todennäköisesti arvioisi anonyymiä todistelua ratkaisevaksi.

	Työryhmän käsityksen mukaan EIT:n ratkaisukäytännöstä olisi johdettavissa anonyymin todistelun näyttöarvon määrittelevä sitova normi. Koska työryhmän mukaan olisi vaarana, ettei tähän sitovaan normiin muistettaisi kiinnittää huomiota, sitä vastaavan säännöksen sisällyttäminen kansalliseen lakiin olisi tarpeen: säännös selventäisi anonyymin todistelun arvon tuomareiden lisäksi myös oikeudenkäynnin osapuolille ja todistajalle itselleenkin, minkä voidaan arvioida osaltaan vähentävän anonyymin todistelun käyttöä. Vaikea ymmärtää, millä tavoin todistajan tietoisuus todistajana olemisensa merkityksestä näyttönä voisi vähentää sen käyttöä, todistaja kun yleensä todistaa vain jonkun asianosaisen vaatimuksesta riippumatta todistajan omista käsityksistä. 

	Perustelujen mukaan säännös merkitsisi poikkeusta OK 17 luvun 2 §:n vapaan todistusharkinnan periaatteesta.

	Hovioikeus katsoo kuitenkin, ettei EIT:n ratkaisukäytännöstä ole johdettavissa normia, joka määrittäisi anonyymin todistelun näyttöarvoa: EIT:n tehtäviin ei kuulu varsinaisen todistusharkinnan suorittaminen, vaan se arvioi oikeudenkäyntimenettelyä kokonaisuutena ja yhtenä osana sitä, täyttääkö menettely todisteiden vastaanottamisessa oikeudenmukaiselle oikeudenkäynnille asetetut vaatimukset. Näin ollen EIT on ratkaisuillaan voinut luoda velvoittavan normin, joka kieltää anonyymin todistelun hyödyntämisen (hyödyntämiskielto) tilanteessa, jossa syyksi lukeva tuomio jouduttaisiin perustamaan joko yksinomaan tai pääasiallisesti anonyymiin todisteluun (esim. Van Mechelen ja muut v. Alankomaat (23.4.1997). Mikäli näin olisi, tällaista todistelua ei voitaisi ottaa huomioon, jolloin lopputuloksena olisi syytteen hylkääminen. Ehdotetun säännöksen sanamuoto nimenomaisesti oikeuttaa sanottuun hovioikeuden tulkintaan: tuomari suorittaisi näytön arvioinnin aivan normaalisti OK 17 luvun 2 §:n nojalla vapaan todistusharkinnan periaatteiden mukaisesti eli mikä olisi esitettyjen todisteiden näyttöarvo. Jos anonyymin todistelun näyttöarvo syyksilukemisessa osoittautuisi muuta todistelua painavammaksi tai suorastaan ratkaisevaksi, tätä todistelua ei olisi lupa hyödyntää. Jos sitävastoin anonyymin todistelun näyttöarvo muuhun todisteluun verrattuna jäisi tasaveroiseksi, estettä anonyymin todistelun hyödyntämiseen yhdessä muun todistelun kanssa ei olisi (kts. esim. Pasi Pölönen, Henkilötodistelu rikosprosessissa 2003, s. 94-96). Hovioikeuden tulkinta vastaa siis työryhmän eri mieltä olevan jäsenen käräjätuomari Liisa Paulin kantaa. 

	Hovioikeus katsookin, että säännösehdotuksen perustelut eivät vastaa säännöksen sanamuotoa. Jotta kysymyksessä voisi olla perusteluissa tarkoitettu anonyymin todistelun näyttöarvon määrittävä normi, säännös olisi myös kirjoitettava vastaamaan perusteluja.

	Hovioikeuden käsityksen mukaan kysymyksessä olisi siis anonyymin todistelun hyödyntämiskieltoa koskeva normi ja sellaisena säännös olisi kirjoitettava muotoon esim:  

	"Mikäli syylliseksi tuomitseva tuomio perustuisi ainoastaan tai pääasiallisesti anonyymiin todisteluun, anonyymiä todistelua ei  voida ottaa huomioon (hyödyntämiskielto)" .   

	Viimeksi sanottu ei siis vaikuttaisi OK 17 luvun 2 §:ssä säädettyyn vapaaseen todistusharkintaan.

1.8 Muutoksenhaku (ROL 5 luku 11 f §)

	ROL 5 luvun 11 f §:n mukaan käräjäoikeuden anonyymiä todistelua koskevaan päätökseen haetaan muutosta valittamalla hovioikeuteen ja hovioikeuden ensimmäisenä asteena tekemään päätökseen valittamalla korkeimpaan oikeuteen valituslupaa pyytämättä. Valituskirjelmä on toimitetava päätöksen tehneelle tuomioistuimelle seitsemän päivän kuluessa päätöksen julistamisesta.

	Säännöksessä ei muutoksenhakuoikeutta ole rajoitettu kenenkään osalta. Pakkokeinolain 5a luvun 6a-6c §:ssä, jotka koskevat myös epäillylle määrättyä julkista asiamiestä, ei ole määräyksiä julkisen asiamiehen ja tämän päämiehen välisistä suhteista esim. puhevallan käyttämisessä. Perusteluissa kuitenkin todetaan, että julkinen asiamies käyttäisi epäillyn puhevaltaa myös muutoksenhaussa ja ettei epäillyllä itsellään olisi itsenäistä muutoksenhakuoikeutta anonyymiteettipäätöksestä. Tämä muutoksenhakurajoitus on mietinnössä perusteltu käytännön tosiasiallisella mahdottomuudella: koska epäillylle voitaisiin antaa ainoastaan suppea toimituskirja, josta anonyymiteettipäätöksen perustelut eivät ilmene, epäillyn olisi siten käytännössä mahdoton valittaa. Sitä vastoin vastaaja voisi perustelujen mukaan pääasian valituksen yhteydessä puuttua anonyymin todistelun näyttöarvoon. Hovioikeuden käsityksen mukaan epäillyn itsenäistä muutoksenhakuoikeutta ei voida poissulkea mietinnössä mainituilla käytännön syillä; jos siis julkinen asiamies ei katsoisi aiheelliseksi valittaa anonyymiteettipäätöksestä, epäillyllä itsellään täytyy, vastoin mietinnön perusteluja, olla oikeus saattaa anonyymiteettipäätös muutoksenhakuasteen ratkaistavaksi juuri niin kuin säännöksen sanamuoto antaa ymmärtää, vaikka hänellä olisikin valitusta varten käytettävissään ainoastaan sanottu suppea toimituskirja.

	Perustelujen mukaan anonyymistä todistelusta olisi saatava lainvoimainen päätös mahdollisimman nopeasti jo ennen esitutkintaa ja syyteharkintaa, jonka vuoksi muutoksenhakuaika on ehdotettu poikkeuksellisen lyhyeksi eli 7 päiväksi. Valitettaessa edelleen hovioikeuden päätöksestä, noudatetaan  kuitenkin normaalia menettelyä eli valitus edellyttää valitusluvan saamista OK 30 luvun 2 §:n 1 momentin mukaisesti silloinkin, kun vaatimus anonyymiteetistä on tehty vasta hovioikeudessa valitusteitse saatetun pääasian yhteydessä (esim. KKO 1999:106, 2001:55, 2002:6, 22, ja 77). Vasta hovioikeudessa esitetty vaatimus ja siihen annettu päätös ei siis ole hovioikeudessa ensimmäisenä oikeusasteena vireille pantava pääasia, johon haettaisiin muutosta valittamalla korkeimpaan oikeuteen valituslupaa pyytämättä. Näin ollen lainvoimaisen päätöksen saaminen anonyymiteetistä saattaa kestää todellisuudessa huomattavasti kauemmin, vaikka valitusaika käräjäoikeuden päätöksestä hovioikeuteen säädettäisiinkin hyvin lyhyeksi.

1.9 Lopuksi  	

	Edellä mainituilla perusteilla hovioikeus anonyymin todistelun osalta vastustaa järjestelmän hyväksymistä. Missään tapauksessa ehdotusta ei voida hyväksyä siinä muodossa, että pääasian ratkaiseva tuomari ei tietäisi anonyyminä kuultavan todistajan henkilöllisyyttä.

	Peitetoimintaa suorittavan poliisimiehen oikeudesta osallistua järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan ja siinä yhteydessä rikoksenteko-oikeuden laajentamisen osalta hovioikeus tyytyy ainoastaan toistamaan edellä mainitut epäilynsä ehdotukseen liittyvistä vaaratekijöistä.

	Presidentti		Lauri Melander

	Kansliapäällikkö	Kristina Kahlas-Capodistrias 

	Lausunnon valmistellut hovioikeudenneuvos Juha Paimela.