TAMPEREEN SYYTTÄJÄNVIRASTO			22.6.2005 
	 					10/I/05
Kelloportinkatu 5A, PL 503, 33101 Tampere
puhelin 010 3624 600, telekopio 010 3624 624

Oikeusministeriö

Viite: Kirjeenne 25.5.2005 OM 11/41/2004
Asia: Työryhmämietintö 2005:5

YLEISTÄ
Pidän työryhmän ehdotusten päälinjoja hyväksyttävinä ja tarpeellisina. 

Totean seuraavassa lyhyesti eräitä yksittäisiä asioita, jotka herättivät huomioni tai jättivät avoimia kysymyksiä.

YKSITYISKOHTAISTA TARKASTELUA
1.	Tietojen antaminen asianosaiselle ja kuultavan henkilöllisyyden salaaminen
Mietinnön nykytilatarkastelussa käsitellään myös asianosaisella julkisuuslain 11 § 1 momentin mukaan olevaa oikeutta saada tieto asiakirjan sisällöstä kun se voi tai on voinut vaikuttaa hänen asiansa käsittelyyn. Asiakokonaisuuteen palataan pohdittaessa kuultavan henkilöllisyyden salaamista. 

Koko julkisuuslaki on äärimmäisen epäselvä ja vaikeasti rikosoikeudenhoidon näkökulmasta hahmotettavissa. Esitutkinnassa ja osin syyteharkinnassakin syntyy tai hankitaan aina koko joukko asiakirjoja, jotka osoittautuvat hyödyttömiksi. Kuka viime kädessä ratkaisee, mikä asiakirja ”on voinut vaikuttaa” asian ratkaisuun? Entä jos anonyymia todistelua ei haeta tai vaatimus hylätään, eikä aineistoa tämän jälkeen haluta käyttää oikeudenkäynnissä. Miksi kuulustelupöytäkirja tällöin pitäisi täydentää ehdotetulla tavalla (esitutkintalaki 39b §)? Kysymyksen kaipaisivat selvennystä. Näkisin, ettei syytetty tarvitse tietoa seikoista, jotka eivät puhu hänen puolestaan, mutta joita ei myöskään käytetä häntä vastaan.

2.	Ilmoittaminen peitetoiminnasta syytetylle
Johdonmukaisesti edellisessä kohdassa lausumani kanssa yhdyn tältä osin poliisijohtaja Jorma Toiviaisen eriävään mielipiteeseen. Jos peitetoiminnalla saatuja tietoja ei käytetä suoraan todisteena rikosasiassa en osaa pitää ilmoittamista tarpeellisena enkä perusteltuna. Eduskunnan oikeusasiamiehen uusimman kertomuksen kannanottojen perusteella näyttää kuitenkin sille, että varsin painokkaita vastakkaisiakin näkemyksiä esiintyy.

 Ymmärrän ehdotuksen niin, että vaadittaessa tietoa ko. kaltaisesta peitetoiminnasta kysyjälle vastataan joko ”kyllä”, ”ei” tai ”emme anna tietoa koska sen antaminen vaarantaisi poliisimiehen turvallisuuden”. Jälkimmäisen vastauksen kyseessä ollen lienee poliisimiehen henkilöllisyys useimmissa tapauksissa helposti pääteltävissä? Tosin rikokseen osallistuneita koskevat syyteratkaisut tuonevat sen muutoinkin esiin? Pidän lopputulosta ongelmallisena sekä peitetoiminnan että sitä tekevien yksilöiden kannalta.

3.	Vähintään kymmenen vuoden rangaistusmaksimi
Tämän kysymyksen osalta yhdyn täysin valtionsyyttäjä Ari-Pekka Koiviston, käräjätuomari Paulin sekä Toivasen yhteiseen eriävään mielipiteeseen.

Järjestäytyneen rikollisuuden tuottoisista perustoiminnoista nimenomaan ihmiskauppa on osoittautunut hankalasti tunnistettavaksi ja tavanomaisin keinoin äärimmäisen vaikeasti selvitettäväksi rikokseksi. Suomen oloissa ihmiskaupan voi arvioida useinkin liittyvän seksuaaliseen hyväksikäyttöön. Tilanteessa, jossa lähtökohtaisesti on syytä epäillä enintään törkeää paritusta on siten hyvin mahdollista, että taustalla tosiasiassa on ainakin ihmiskaupan perustekomuoto.  Molemmissa mainituissa tunnusmerkistöissä on maksimirangaistuksena kuusi vuotta vankeutta.

4.	Anonyymitodistelun näyttöarvo
Tässä kohtaa viittaan Paulin ja Toivasen eriäviin mielipiteisiin. Kysymys ei ehkä ole käytännön ratkaisujen sisällön kannalta merkittävä, mutta periaatteellisesti tärkeä. Puhdasviivaiseen vapaan todisteiden harkinnan tiehen ei pidä lisätä eksyttäviä sivupolkuja. Laissa pitäisi kyllä nykyistä useammin yleisten tilanteiden osalta selkeästi ratkaista, millaista todistelua ylipäänsä oikeudenkäynnissä voidaan näyttönä ottaa vastaan ja hyväksyä. Hyväksyttävästi esitetyn näytön arviointi sen sijaan on jätettävä yksin tuomioistuimelle.  

Jouko Nurminen
Johtava kihlakunnansyyttäjä