Oikeusministeriö

Viite: Oikeusministeriön lausuntopyyntö 25.5.2005 OM 11/41/2004, OM025:00/2004

Asia: Lausunto peitetoimintatyöryhmän mietinnöstä

	Yleistä

	Mietinnössä esitetyt uudistukset ovat kannatettavia ja odotettuja.

	Lähtökohtaisesti on kohtuutonta, että laissa asetetun todistamisvelvollisuutensa täytettyään henkilö, olipa hän sitten vakavan rikoksen sattumalta havainnut ulkopuolinen silminnäkijätodistaja tai peitetoimintaan koulutettu poliisimies, joutuu vakavasti pelkäämään oman ja läheistensä turvallisuuden puolesta sen vuoksi, mitä hän on sattunut havaitsemaan ja koska jutun asianosaisten mielestä hänen havainnoillaan on merkitystä näyttönä. Silloin kun on kyse vakavasta rikollisuudesta, on tilanteita, joissa meillä tällä hetkellä olemassa olevat prosessioikeudellinen ja rikosoikeudellinen todistajansuoja eivät ole riittäviä keinoja todistajan suojelemiseksi.

	Ruotsissa anonyymin todistelun sijasta ehdotettu todistajansuojeluohjelma (todistajalle uusi henkilöllisyys, uusi asuinpaikkakunta) taas ei olisi riittävä keino Suomen kokoisessa pienessä maassa. Lisäksi todistajan kannalta “uutta elämää” voidaan pitää kohtuuttomana vaihtoehtona, jos sama näytön esittämiseen liittyvä päämäärä on mahdollista saavuttaa hänen näkökulmastaan katsottuna vähemmällä vaivalla. Se, että rikoksia ylipäätään tehdään ja niiden tekijät on saatettava teoistaan rikosoikeudelliseen vastuuseen, ei saisi olla prosessi, jonka sivutuotteena saadaan aikaan todistajille ja heidän läheisilleen mahdollisesti loppuikäinen painajainen, puhumattakaan konkreettisesta hengen tai terveyden vaarasta.

	Esityksen kansainvälisestä vertailusta käy ilmi, että Suomi on, Ruotsin lisäksi, niitä harvoja Pohjois- ja Keski-Euroopan maita, joissa anonyymin todistelun mahdollisuutta ei vielä ole säädetty. Jos sitä ei säädetä, voisi ajatella, että rajat ylittävän kansainvälisen rikollisuuden toimialoilla, esim. vakavan huumausainerikollisuuden tutkinnassa, jossa on jo vuosikausia tehty useiden eri maiden tutkintaviranomaisten välistä tutkintayhteistyötä, tästä saattaisi tulevaisuudessa muodostua tehokkaan yhteistyön esteeksi. Jos peitetoimintaan osallistuva ulkomaalainen poliisiviranomainen saa kotimaassaan vakavimmissa ääritapauksissa todistaa anonyymisti, on ilmeistä, ettei halukkuus osallistua valtioiden rajat ylittäviin operaatioihin olisi kovin suuri, jos kaikissa osallistujamaissa ei vastaavaa mahdollisuutta olisi olemassa.  

	Poliisilakiin ehdotettavat muutokset peitetoimintaan osallistuvien poliisien toimivallan rajoista on nähtävä paitsi toiminnan tehokkuuskysymyksinä myös työturvallisuuskysymyksinä. Ehdotetut tiukat lupakriteerit, lupamenettely itsessään ja toiminnan jälkikäteinen raportointimenettely ovat keinoja, joiden avulla uudet toimivaltuudet tulevat pysymään yhtä harvoin sovellettavina ja yhtä tiukassa valvontakontrollissa, kuin tähän mennessä toteutettu peitetoimintakin. Kyse ei siten tule olemaan tutkintakeinoista, joita ryhdytään käyttämään niin sanotusti urakalla. Kyse on ääritilanteiden edellyttämistä ja toimintaympäristössään uskottavilta näyttävistä toimintamahdollisuuksista, sekä viime kädessä riskialtista peitepoliisin työtä tekevien poliisien työturvallisuuteen liittyvistä varmistuksista. 

	Säännösehdotukset ja niiden perustelut ovat selkeästi ja ymmärrettävästi kirjoitetut. Perusteluista löytyvät seikkaperäiset tulkintasuositukset yksittäisten pykälien soveltamistilanteita varten. Seuraavassa kommentteja joidenkin säännösten osalta. Muiden säännösehdotusten tai niiden perustelujen osalta ei ole huomautettavaa. 

	Oikeudenkäymiskaari 17 luku 35 §

	Anonyymin todistelun mahdollistavat kriteerit, joiden kaikkien siis tulee täyttyä samalla kertaa, ovat erittäin tiukat. Lain tavoite, jonka mukaan tällainen todistelu on tarkoitettu viimekätiseksi keinoksi, toteutuu varmuudella.

	Oikeudenkäymiskaari 17 luku 35a §

	Säännöksen yksityiskohtaisissa perusteluissa annetaan pääkäsittelyssä toimivalle puheenjohtajalle aktiivinen rooli sen valvomisessa, ettei anonyymisti todistavalle esitetä kysymyksiä, joihin vastaaminen saattaa paljastaa henkilöllisyyden. Puheenjohtajan aktiivista prosessinjohtovaltaa onkin syytä tässä kohden korostaa. Todistajalle “elintärkeän” salassa pysymisen varmistaminen ei saa jäädä prosessin asianosaisten, esimerkiksi syyttäjän, harteille, puhumattakaan siitä, että se jäisi todistajan itsensä tehtäväksi. Suurin intressi anonymiteetin säilymisestä on nimenomaan todistajalla, ei hänet todistamaan nimenneellä taholla. 

	Prosessinjohdolle annettu tehtävä on niin tärkeä, että se pitäisi mainita säännöstekstissä. Anonyymi todistelu on menettely, jolla suojataan vakavan henkeen ja terveyteen kohdistuvan uhkailun kohteeksi joutunutta tai joutumassa olevaa todistajaa. Menettelyn toteutumisen valvominen on nähtävä nimenomaan prosessinjohdon ydinalueeseen kuuluvana tärkeänä tehtävänä. Nyt ehdotettu säännös mahdollistaa sellaisenkin sanamuotonsa mukaisen tulkinnan, että asiasta huolehtiminen olisi yksin todistajan itsensä tarkkaavaisuuden varassa. 

	Oikeudenkäymiskaari 17 luku 35b §

	Tässä ehdotettu säännös on ongelmallinen. Säännöksen sisältämä periaate on hyväksyttävissä, mutta todistelun näyttöarvon säätäminen laissa ei istu perinteiseen riippumattoman tuomioistuimen vapaaseen näyttöharkintaan. Vastaavia todisteen arvoa koskevia säännöksiä ei meillä vielä ole. On mahdollista, että säätämällä sellainen aloitetaan uusi perinne. Jos säännös on tarkoitettu vain informatiiviseksi, ikään kuin muistisäännöksi tai lainsäätäjän tarkoittamaksi tulkintasuositukseksi tuomioistuimille, sen paikka ei ole lakitekstissä vaan lainvalmistelutöiden puolella. Käräjätuomari Liisa Paulin eriävä mielipide on hyvin perusteltu ja siihen on yhdyttävä.

	Laki oikeudenkäynnistä rikosasioissa 14a - 14c §:t
	
	Tuomioistuimille ehdotettu uusi tehtävä tulee olemaan niille haasteellinen. Tuomioistuin saa tätä tehtävää hoitaessaan uuden roolin ja se joutuu harkitsemaan tuomitsemiskynnystä alhaisempaa syytekynnystä ja sen ylittymistä. Ehdotetulle menettelylle on kuitenkin vaikea esittää vaihtoehtoja. Toisaalta menettely korostaa nimenomaan tuomioistuimen roolia todistajan anonymiteetin viimekätisenä vartijana. Sama asia ilmenee edellä kohdassa OK 17:35a.

	Poliisilaki 36a §

	Peitepoliisin rikolliseen toimintaan osallistumisen mahdollistavat kriteerit ovat äärimmäisen tiukat ja varmistavat sen, että kyse on vain ääritilanteissa tuomioistuimelta anottavista ja mahdollisesti saatavista toimivaltuuksista. 

	Kuten käräjätuomari Liisa Paul ja valtionsyyttäjä Ari-Pekka Koivisto eriävässä mielipiteessään toteavat, yhdeksi edellytykseksi ehdotettu vähintään kymmenen vuoden enimmäisrangaistus on liian korkea sen vuoksi, koska se ei kata tiettyjä rikostyyppejä. Törkeä paritus, tavallinen ihmiskauppa sekä törkeä veropetos ja muut törkeät talousrikokset ovat tyypillisiä järjestäytyneen rikollisuuden toimialoja nykyään. Peitepoliisin aktiivinen ja ääritilanteissa uskottavalla tavalla toteutettava selvityspanos olisi tehokas torjuntakeino näissä rikostyypeissä. Jos säännöksen yleistä enimmäisrangaistusta ei haluttaisi laskea alle kymmenen vuoden, nämä rikostyypit pitäisi luetella säännöksessä erillisinä eli poikkeuksina pääsäännöstä.      

       	
 	Apulaisvaltakunnansyyttäjän sijaisena
	Valtionsyyttäjä			Jarmo Rautakoski

	Valtionsyyttäjä			Leena Metsäpelto

			13.7.2005		Dnro 35/01/05

	+	Albertinkatu 25 A  PL 333	(	Puh 010 3620 800
	00181  HELSINKI	Fax 010 3620 888