Oikeusministeriö
PL 25
00023 Valtioneuvosto

Oikeusministeriön ja sisäasiainministeriön yhteinen työryhmä on valmistellut työryhmämietinnön (2005:5) koskien anonyymia todistelua sekä peitepoliisin oikeutta osallistua rikollisryhmän toimintaan. Työryhmä on pyytänyt mietinnöstä lausuntoa myös keskusrikospoliisilta, joka lausuu asiasta seuraavaa:

1. Yleistä

Keskusrikospoliisi suhtautuu työryhmän esittämiin ehdotuksiin pääosiltaan myönteisesti. On tärkeää, että poliisin toimintamahdollisuudet turvataan ja niitä edelleen kehitetään niin, että ne mahdollistavat vakavan rikollisuuden torjunnan poliisin muuttuvassa toimintaympäristössä. Lisäksi on tarkoituksenmukaista, että todistajansuojelua kehitetään ja näin ollen turvataan sellaisten henkilöiden perusoikeussuojaa, joiden osallisuus rikosprosessiin ei perustu pelkästään vapaaehtoisuuteen vaan välttämättömyyteen, jotta rikos- ja vahingonkorvausvastuu voidaan toteuttaa oikeudenmukaisesti. 

Poliisin toimintamenetelmiä sekä anonyymitodistelua koskevien säännösten kehittämisellä on merkitystä myös kansainvälisesti. Koska Euroopan unioni on yhtenäinen oikeudellinen alue, tulisi viranomaisten rikostorjuntamenetelmien olla mahdollisimman yhtenäisiä ja siirrettävissä rajojen yli liikkuvan rikollisuuden edellyttämin tavoin koska varsinkin järjestäytyneen rikollisuuden toimintatapoihin kuuluu hyödyntää viranomaisvalvonnan ja erilaisten lainsäädäntöjen heikkouksia. Mietinnössä tarkoitetut menetelmät ovatkin hyväksyttyjä useimmissa EU-maissa. Lisäksi tulee huomata, että esimerkiksi kansainvälinen rikostorjunnan yhteistyömuoto, ns. yhteiset tutkintaryhmät edellyttää, että käytettävissä olevat tutkintamenetelmät ovat yhdenmukaisia eri valtioiden välillä. 

Keskusrikospoliisin lausunnon rakenteesta on todettava, että aluksi kohdissa 1.1. ja 1.2. käsitellään lyhyesti mietinnössä ehdotettujen uusien menetelmien tärkeyttä ja merkitystä rikostorjunnassa ja todistajien suojelussa. Tämän jälkeen kohdassa kaksi (2) ja kolme (3) käydään tarkemmin läpi sekä anonyymitodisteluun että peitehenkilön oikeuteen osallistua rikolliseen toimintaan liittyviä kysymyksiä. 

1.1. Anonyymitodistelu

Rikosoikeudellinen järjestelmä ja sen oikeutus perustuu järjestelmän kykyyn suojella yleisesti tärkeinä pidettyjä intressejä yhteiskunnassa. Nämä intressit puolestaan johdetaan perusoikeuksista, jolloin rikosoikeudelliset rangaistusnormit turvaavat osaltaan sellaisia perustuslailla suojattuja oikeuksia, joita yhteiskunnassa pidetään tärkeinä. Koska perusoikeuksiin kohdistuvia loukkauksia on pyritty suojaamaan rangaistussäännösten avulla, on osittain tästä johtuen varsinainen todistajansuojelua koskeva lainsäädännön kehittäminen ja käytännön toiminta jäänyt jossain määrin puutteelliseksi. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen näkemys on kuitenkin ollut, että rikosprosessia tulee arvioida kokonaisuudessaan niin, että kaikkien siihen osallistuvien oikeudet voidaan riittävässä määrin turvata. 

Keskusrikospoliisi pitääkin anonyymitodistelua tarpeellisena ensisijaisesti todistelutarkoituksessa kuultavien henkilöiden perusoikeuksien suojaamiseksi mutta myös rikosvastuun oikean kohdentamisen vuoksi. On tärkeää, että todistajat voivat kertoa havainnoistaan ja tiedoistaan totuudenmukaisesti ja ilman pelkoa siitä, että heidän turvallisuuteensa tästä syystä vaarantuisi. Todistajan kokema pelko saattaa johtaa siihen, että todistajaksi ei enää uskalleta "ilmoittautua", siitä kieltäydytään tai rikosprosessissa kerrotaan asioista totuudenvastaisesti. 

Anonyymitodistelun mahdollistaminen joissakin tilanteissa myös peitehenkilön suojaamiseksi on välttämätöntä. Vaikka poliisin työhön voidaankin katsoa sisältyvän luonteensa puolesta tiettyjä riskitekijöitä, ei voida hyväksyä, että kaikenlaisia työhön liittyviä riskejä pidettäisiin ikään kuin "toimenkuvaan kuuluvina". Koska peitehenkilöitä pyritään suojaamaan varsinaisen operatiivisen toiminnan aikana kokonaisvaltaisesti, olisi epätarkoituksenmukaista, että tämä suoja murentuisi virkamiesaseman ja valtion asettamia velvoitteita täytettäessä ja vielä tavalla, joka saattaa vaarantaa poliisimiehen ja hänen läheistensä hengen tai terveyden. 

Anonyymitodistelun osalta on huomattava, että se on muun muassa kansainvälisen rikostuomioistuimen perussääntöön kuuluva todistajansuojelukeino. Suomi, perussäännön hyväksyessään, on hyväksynyt myös kyseisen menetelmän todistelukeinona ja näin ollen myös sen, että Suomen kansalainen voi olla tuomioistuimessa vastaajana, jota vastaan esitetään näyttöä anonyymitodistelun avulla. Perussääntöön ei sisälly anonyymitodistelun näyttöarvoa koskevaa rajoitusta, vaan osapuolen oikeussuojatarpeet on varmistettu muilla tavoin. 

Lisäksi peitetoiminnan osalta on huomioitava Suomessa viime vuonna voimaan saatetut kansainväliset sopimukset (MLA ja Napoli II), mitkä mahdollistavat Euroopan Unionin jäsenvaltioiden välisen yhteistyön eri poliisin menetelmien, mm. peitetoiminnan osalta. Oikeusavun toimivuus edellyttää kuitenkin oikeusjärjestelmien tietynasteista samankaltaisuutta niin, että esimerkiksi todistajansuojelussa käytettävät keinot ovat pääosin yhteismitallisia. Siten muissa EU-jäsenvaltioissa peitehenkilöille mahdollistettu anonyymi todistelu merkitsee, että Suomen, jo ns. vastavuoroisuusperiaatekin huomioiden, on oikeusapua saadakseen turvattava toisen valtion peitehenkilön riittävän tasoinen suoja muun muassa todistelun osalta.

1.2. Peitehenkilön oikeus osallistua rikolliseen toimintaan 

Poliisilla on ollut mahdollisuus suorittaa peitetoimintaa vuodesta 2001 alkaen. Säännösten tarkoituksena on mahdollistaa soluttautuminen rikollisten keskuuteen rikostorjunnan kannalta välttämättömän tiedon ja todisteiden hankkimiseksi. Erityisesti tarkoituksena on hankkia tietoa vakavasta rikollisuudesta ja ns. päätekijöistä, joiden osalta poliisin muut tiedonsaantimenetelmät eivät ole riittäviä. Voimassa olevia säännöksiä koskevissa esitöissä on korostettu menetelmän viimesijaisuutta minkä lisäksi peitetoimintaa voidaan käyttää vain tiettyjen erikseen lueteltujen rikosten torjunnassa. Raja peitetoiminnan käyttämiselle on siten asetettu varsin korkealle. 

Tiedon ja todisteiden hankkiminen edellä mainitusta rikollisesta toiminnasta ja siihen liittyvistä henkilöistä edellyttää kuitenkin kohteen lähelle pääsemistä eli hänen elämäntapaansa mukautumista jonkinasteisesti. Pelkästään kohteen läheisyydessä olemalla ikään kuin tarkkailuluonteisesti ei poliisin peitetoiminnalla voida saada riittävästi tietoa ja todisteita rikollisesta toiminnasta. Tästä syytä onkin tarpeen, että peitehenkilö voisi jossain määrin osallistua peitetoiminnassa myös rikolliseen toimintaan. Tämä on tarpeen jo siitäkin syystä, että kynnys rikollisen avunannon osalta täyttyy erittäin varhaisessa vaiheessa minkä lisäksi järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan osallistuminen on jo sinänsä rangaistava teko. 

Vaikka nyt ehdotetun toimivaltuuden voidaankin katsoa olevan eräällä tavalla poikkeuksellinen, tulee huomata, että kyse on kuitenkin varsin pitkälti muita pakkokeinoja ja eräitä poliisilain mukaisia tiedonhankinta- ja voimankäyttöoikeuksia muistuttavista menetelmistä. Nämäkin menetelmät, ilman lain nimenomaista toimivaltuussäännöstä täyttäisivät rikoksen tunnusmerkistön. Koska ehdotettu toimivaltuus kuitenkin eräiltä periaatteellisilta osin poikkeaa poliisin ns. perinteisemmistä menetelmistä, on tarpeen, että niiden käytöstä päätetään ja niitä valvontaan menetelmien luonteen mukaisesti tarkoituksenmukaisella tavalla. 

2. Anonyymi todistelu

2.1. Oikeudenkäymiskaari 17 luku 35 §

Ehdotuksessa esitetään, että anonyymitodistelua voidaan käyttää vain tiettyjen edellytysten täyttyessä. Onkin perusteltua, että anonyymitodistelua käytetään vain, kun perustellusti on olemassa vaara, että henkilöön tai hänen läheisiinsä kohdistuisi todistamisen johdosta vakavaa uhkaa. 

Ehdotetussa säännöksessä asia on muotoiltu siten, että anonyymitodistelu on mahdollista vain, mikäli virallinen syyttäjä vaatii rangaistusta teosta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään kymmenen vuotta vankeutta. Keskusrikospoliisi katsoo, että rajan asettaminen anonyymitodistelun osalta näin korkealle ei ole perusteltua. Säännöksen tarkoituksena ja lähtökohtana tulee kuitenkin olla aina todistajan tarve anonyymiydelle, eikä tietyn vakavuusasteen ylittävän rikoksen käsittely. Todistajaan kohdistuvaa hengen tai terveyden vaaraa ei voida pitää vähäisempänä sillä perusteella, että käsiteltävien rikosten säädetty ankarin rangaistus on alle kymmenen vuotta vankeutta. 

Rajan asettaminen esityksessä mainituin tavoin korkealle estää anonyymin todistelun käytön esimerkiksi tiettyjen talousrikosten osalta, joiden kuitenkin työryhmän mietinnössäkin todetaan olevan yksi järjestäytyneen rikollisuuden toimiala. Tällaisissa jutuissa esiintyy todistajiin ja virkamiehiin kohdistuvaa painostusta ja uhkailua jo syystä, että epäillyillä henkilöillä saattaa olla taloudellisia mahdollisuuksia esimerkiksi "uhkaamispalveluiden" ostamiseen. Myös esimerkiksi ihmissalakuljetuksen, laittoman maahanmuuton järjestämisen ja parituksen torjunnassa anonyymitodistelulla olisi tosiasiallista merkitystä. Tällaisessa rikollisessa toiminnassa on usein mukana uhreja, jotka eivät uskalla todistaa vaikka tietäisivätkin rikolliseen toimintaan liittyvistä henkilöistä, käytetyistä menetelmistä ja käskyvaltasuhteista. 

Keskusrikospoliisi pitääkin säännöksessä mainittua ns. kymmenen vuoden rajaa liian korkeana ja esittää, että anonyymitodistelu tulisi mahdollistaa kun käsitellään tekoa, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään neljä vuotta vankeutta. Lisäksi anonyymitodistelu tulisi mahdollistaa erityisestä syystä muutoinkin eli myös tilanteissa missä ankarin rangaistus on alle neljä vuotta vankeutta mutta missä anonyymitodistelu voidaan silti katsoa tarkoituksenmukaiseksi. Tällaisia, edellä mainitun rangaistusasteikon alittavia rikoksia on muun muassa  järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan osallistuminen, pakottaminen seksuaaliseen tekoon,  paritus, pahoinpitely, törkeä kotirauhan rikkominen, laiton uhkaus, rahanpesu, väärennys, terroristisessa tarkoituksessa tehty laiton uhkaus tai perätön vaarailmoitus, terroristisessa tarkoituksessa tehtävän rikoksen valmistelu, tietomurto, lahjuksen ottaminen, virkasalaisuuden rikkominen, virka-aseman väärinkäyttäminen, virkavelvollisuuden rikkominen, dopingrikos, räjähderikos, huumausainerikos, huumausainerikoksen valmistelu ja huumausainerikoksen edistäminen.

Ehdotettu ns. kymmenen vuoden rajaus on myös pelkästään peitetoiminnankin kannalta perusteeton. Voimassa olevia peitetoimintaa koskevia säännöksiä laadittaessa rajoitettiin sen soveltaminen ainoastaan vakavimman rikollisuuden torjuntaan, jolloin on epätarkoituksenmukaista katsoa, että kyseinen rajoitus ei olisi riittävä todistajan suojelua koskevan rajan ylittymiseen. Asia on ongelmallinen myös tilanteessa missä sama peitehenkilö toimii kahdessa tai useammassa eri jutussa ja missä vain yksi täyttäisi anonyymitodistelun edellytykset. Myös viimeksi mainitussa jutussa peitehenkilön anonyymi todistelu muodostuisi tarpeettomaksi kun vastaavaa suojaa ei muiden juttujen osalta voitaisi myöntää. 

Hieman epäselväksi mietinnössä jää se, miten ns. kymmenen vuoden rajoitusta on tulkittava erityisesti kun käsitellään samaan rikoskokonaisuuteen kuuluvia juttuja. Onko mahdollista, että rikoskokonaisuutta käsiteltäessä todistelutarkoituksessa kuultavaa henkilöä voidaan kuulla anonyymisti vain jonkin yksittäisen teon, esimerkiksi törkeän huumausainerikoksen osalta mutta ei siihen kiinteästi liittyvien muiden tekojen, esimerkiksi huumausainerikoksen perustunnusmerkistön tai järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan osallistumisen tunnusmerkistön täyttävien tekojen osalta. Ahdas tulkinta, eli että todistaja voi olla anonyymi vain rikoskokonaisuuden yksittäisessä jutussa, on epätarkoituksenmukainen koska käsiteltävien tekojen osalta tapahtumakokonaisuus voi muutoin olla yhdenmukainen poiketen ainoastaan esimerkiksi huumausaineen määrän tai laadun osalta. Muutoinkin olisi varsin keinotekoista huomioida anonyymitodistajan kertoma vain tiettyjen rikosten osalta ja jättää se muutoin huomiotta, varsinkin kun anonyymin todistajan kertoma voi jonkun epäillyn osalta merkitä poissulkevaa näyttöä. 

Keskusrikospoliisi haluaisi kiinnittää huomiota myös siihen, että uhkan todennäköisyyden arvioimiselle ei tule asettaa liian korkeaa kynnystä joka käytännössä saattaa estää anonyymitodistelun käyttämisen. Varsinkin esityksen perusteluissa sivulla 40 esitetty siitä, että todistajaa voitaisiin kuulla anonyymina "jos todistaja joutuisi henkeen tai vakavan terveyteen kohdistuvan rikoksen kohteeksi" asettaa kohtuuttomia vaatimuksia sen osoittamiselle, että uhka todella tultaisiin toteuttamaan. Tarkoituksenmukaista olisi, että uhkaa arvioitaessa sen todennäköisyyden harkinnassa otettaisiin huomioon kunkin tilanteen vallitsevien olosuhteiden lisäksi myös esimerkiksi uhkaajan aikaisempi käyttäytyminen todistajia kohtaan eli uhkaajan historiatiedot. Tällainen arviointi olisi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisukäytännön mukaista. Tuomioistuin on eräässä ratkaisussaan (Doorson vastaan Alankomaat, tuomio 26.3.1996) todennut, että anonyymiyden myöntäminen ei edellytä, että uhkaaja olisi kohdistanut todistajaan todellista uhkaa. Riittävänä on pidettävä, että tietyntyyppisessä rikollisuudessa ylipäätään on varsin yleistä uhata todistajia tai muita asiaan liittyviä henkilöitä. 

Keskusrikospoliisin mielestä anonyymitodistelua ei tulisi myöskään evätä, kuten perusteluiden sivulla 61 todetaan, pelkästään sillä perusteella, että on todennäköistä, että kuultavan henkilöllisyys paljastuisi joka tapauksessa uhkaajalle. Tällaista arviointia on mahdotonta suorittaa täysin pitävästi rikosprosessin alkuvaiheessa ja arvioinnin lopputuloksella saattaa myöhemmin olla merkittäviä vaikutuksia todistajan turvallisuuteen. 

Edellä mainituilla perusteilla keskusrikospoliisi esittääkin, että anonyymitodistelu mahdollistetaan kaikissa teoissa missä ankarin rangaistus on vähintään neljä vuotta vankeutta sekä erityisestä syystä muissakin tilanteissa, ja ns. kymmenen vuoden rajoitus ehdotetusta säännöksestä poistetaan. Lisäksi olisi syytä selkeyttää anonyymitodistelun soveltuvuutta rikoskokonaisuuksia käsiteltäessä sekä täsmentää millaista uhkaa anonyymitodistelun soveltaminen edellyttää. Viimeksi mainitun osalta keskusrikospoliisi pitää perusteltuna sitä, että myös uhkaajan historiatiedoille ja tunnetuille toimintatavoille annetaan uhkaa arvioitaessa merkitystä. 

2.2.Oikeudenkäymiskaari 17 luku 35 b §

Mietinnössä esitetään, että anonyymitodistelun näyttöarvosta säädettäisiin nimenomaisella lain säännöksellä. Ehdotetun säännöksen mukaan syylliseksi tuomitseva tuomio ei saa perustua ainoastaan tai pääasiallisesti anonyymiin todisteluun. Perusteluissa todetaan, että koska anonyymitodistelun näyttöarvo käy ilmi lain säännöksestä, se siksi osaltaan vähentäisi anonyymin todistelun käyttöä. Lisäksi esityksen useassa kohdassa korostetaan näyttöarvon heikkoutta. 

Sinänsä on hyväksyttävää, että syylliseksi tuomitseva tuomio ei saa perustua vain yhteen todisteeseen. Näin tilanne on jo nytkin. Missään jutussa, jossa rikoksesta säädetty ankarin rangaistus on vähintään kymmenen vuotta vankeutta, tai lievempikin, ei tuomio voi perustua vain yhteen todisteeseen vaan eri todisteiden muodostamaan kokonaisuuteen. 

Ehdotus on kuitenkin poikkeus tuomarin itsenäisestä roolista vapaan todisteiden harkinnan näkökulmasta. Vallitsevan järjestelmän mukaan tuomioistuimen suorittama kriittinen näytön arviointi ei ole poikkeuksellista ja se pitää sisällään mm. todisteiden ja niille annettavan näyttöarvon tarkastelemisen hyödyntämiskiellon näkökulmasta. 

Anonyymitodistelun näyttöarvon väheksyminen saattaa johtaa tilanteisiin, jotka vaarantavat todistelutarkoituksessa kuullun henkilön turvallisuutta tai rikosvastuun oikeaa kohdentamista. Mietinnön perusteluissakin on todettu, että mikäli anonyymitodistelu on juuri sen anonyymiydestä johtuen ollut käräjäoikeudessa osapuolen kannalta riittämätön, on mahdollista, että todistaja haluaisi esiintyä hovioikeudessa ilman anonymiteettia. Koska anonymiteetin perusteena on ollut todistajan kokema uhka ja pelko, ei ole todennäköistä, että hän haluaisi luopua suojastaan myöskään asian jatkokäsittelyssä eikä tätä todistajalta voida myöskään edellyttää. Todennäköisemmin todistaja tulisi muuttamaan kertomustaan tai ilmoittaisi, että ei enää muista tapahtumista mitään. Mietinnössä todetaan myös, että näyttöarvon rajoittaminen ei loukkaisi asianomistajan oikeuksia koska usein kyse olisi näytöstä, jota ei muutoin kuultaisi oikeudenkäynnissä lainkaan. Koska anonyymitodistelun tarkoituksena on juuri mahdollistaa kuuleminen tilanteessa, jossa pelon tai uhan vuoksi sitä ei muutoin uskallettaisi tehdä, on perustelu tältä osin hieman ristiriitainen anonyymitodistelun tarkoituksen kanssa.

Ehdotuksen mukaan todistelun arvo olisi heikko vain kun se tukee henkilön syyllisyyttä. Kyseinen lähtökohta on kuitenkin tuomion perustelemisen näkökulmasta epäjohdonmukainen esimerkiksi kun käsitellään asiaa missä syytettyinä samasta teosta on useita henkilöitä. Tällöin tuomioistuin voisi antaa anonyymin todistajan kertomalle huomattavaakin merkitystä kun sen avulla saadaan jonkun syytetyn osalta ns. poissulkevaa näyttöä mutta kertomusta ei juurikaan saisi huomioida kun se kohdentaa syyllisyyttä johonkin toiseen henkilöön. Tuomion perusteleminen tällaisessa tilanteessa todistajan luotettavuuteen liittyvillä seikoilla olisi vaikeaa. 

Anonyymitodistelun näyttöarvon heikkoutta ei voida perustella Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuilla. Niissä (esimerkiksi Van Mechelen ja muut vastaan Alankomaat, tuomio 23.4.1997) on anonyymitodistelun riittämättömyys johtunut siitä, että tuomio on perustunut huomattavassa määrin anonyymitodistajan kertomaan minkä lisäksi rikosprosessissa itsessään ei ole riittävästi huomioitu syytetyn asemaa oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin kannalta. Syytetyllä ei ole esimerkiksi missään prosessin vaiheessa ollut mahdollisuutta kuulustuttaa todistajaa. Ihmisoikeustuomioistuin on myös katsonut, että vaikka oikeudenkäynnissä olisi luettu ainoastaan anonyymin todistajan esitutkintakertomus, ei oikeudenloukkausta ole tapahtunut mikäli muutakin näyttöä on syyllisyyden tueksi. Näin ollen ratkaisuissa ei ole otettu kantaa näyttöarvon heikkouteen sinänsä, joka kuitenkin korostuu työryhmän mietinnössä. 

Näyttöarvon osalta merkittävä ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisu on myös Lüdi vastaan Sveitsi (tuomio 15.6.1992). Ratkaisussa todettiin, että poliisit voivat todistajina olla virka-asemansa vuoksi luotettavampia kuin yksityishenkilöt. Poliisilla ei ole piilotettuja motiiveja todistajanlausuntoon liittyen minkä lisäksi poliisin toimintaa ohjaavat laissa säädellyt virkavelvoitteen. Luotettavuutta voidaan perustella myös sillä, että poliisi kykenee yksityishenkilöstä poiketen suorittamaan ympäristöstään ja tapahtumista tarkempaa havainnointia ja keskittyä rikostorjunnan kannalta oleellisen tiedon hankintaan juuri koulutuksensa ja ammattitaitonsa vuoksi.

Edellä esitetyillä perusteilla keskusrikospoliisi katsoo, että anonyymitodistelun näyttöarvon heikkoudelle ei ole esitetty mietinnössä riittävästi perusteluita ja että tällainen näyttöarvon automaattinen heikkous on vastoin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuja. Kuten perusteluiden sivulla 83 todetaan, anonyymin todistelun aiheuttamat poikkeamat oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksista ovat vähäisiä ja liittyvät pääasiassa anonymiteetistä päättämiseen. Anonyymia todistelua tulisi siten pitää pätevän todisteena, jonka näyttöarvo heikkenee vain kun siihen on perustetta ja jonka tuomari ratkaisee kussakin yksittäisessä tapauksessa erikseen. 

Edellä mainituilla perusteilla keskusrikospoliisi katsoo, että oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 35 b § tulisi poistaa esityksestä. Tältä osin keskusrikospoliisi yhtyy poliisijohtaja Jorma Toivasen sekä käräjätuomari Liisa Paul'in eriävässä mielipiteessä esitettyyn.

2.3. Oikeudenkäynnistä rikosasioissa annettu laki 5 luku 11 a §

Pykälässä säädettäisiin, että todistelutarkoituksessa kuultavaa henkilöä voidaan syyttäjän, asianomistajan tai vastaajan kirjallisesta vaatimuksesta kuulla niin, että henkilön ei tarvitse paljastaa henkilöllisyyttään eikä yhteystietojaan. Syyttäjä voi esittää vaatimuksen jo ennen syytteen nostamista. Ajallisesti muut anonyymia todistelua vaativat (vastaaja, asianomistaja) voivat tehdä vaatimuksen vasta kun rikosasia tulee vireille eli oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain 5 luvun 1 §:n mukaan kun haastehakemus saapuu tuomioistuimen kansliaan. Syyttäjän osalta ei ole määritelty tarkemmin kuinka aikaisessa vaiheessa vaatimus voidaan tehdä. 

Keskusrikospoliisin näkemyksen mukaan todistelutarkoituksessa kuultavan henkilön tulisi mahdollisimman aikaisessa vaiheessa voida varmistua siitä, että anonymiteetti suojaa häntä koko prosessin ajan. Näin ollen jo ennen kuin todistajaa kuullaan esitutkinnassa, tulisi olla varmuus siitä, säilyykö anonymiteetti myös oikeuskäsittelyssä. Mikäli anonymiteetti ratkaistaan vasta myöhemmässä vaiheessa, voi sillä olla todistajan ja prosessin lopputuloksen kannalta oleellista merkitystä. Esimerkiksi jos todistajaa kuullaan esitutkinnassa anonyymina mutta tuomioistuin katsookin, että perusteita anonyymiydelle ei ole, on mahdollista, että todistaja oikeuskäsittelyssä muuttaa kertomustaan tai ei "muista" asiasta enää mitään. Tällaisessa tilanteessa oikeuskäsittelyssä voidaan kuitenkin lukea todistajan esitutkinnassa antama kertomus, joka otetaan kirjalliseksi näytöksi ja tuomion perusteluihin. Epäselvyys anonyymiydestä oikeuskäsittelyssä saattaa johtaa myös siihen, että todistaja ei uskalla esitutkinnassa lausua mitään ennen kuin anonyymitodistelun käyttö varmentuu myös oikeusprosessissa. 

Anonymiteetin varmentuminen mahdollisimman aikaisessa vaiheessa myös peitehenkilön osalta on tärkeää. Jo peitetoimintaoperaatiota suunniteltaessa on tiedettävä voidaanko peitehenkilöä suojata anonyymitodistelulla jolloin poliisi voi huomioida sen tuomat erityispiirteet peitetoiminnan toteuttamisessa. Tällainen menettely on hyväksytty esimerkiksi Tanskassa, missä jo ennen peitetoimintaoperaation käynnistämistä voidaan peitehenkilölle vaatia anonyymin todistelun suojaa. Myös kansainvälinen yhteistyö edellyttää anonymiteetin mahdollisimman aikaista ratkaisua. Oikeusavun antaminen voidaan evätä sillä perusteella, että Suomi ei kykene takaamaan toisen valtion Suomessa toimivalle peitehenkilölle anonymiteettia rikosprosessissa. 

Keskusrikospoliisin näkemyksen mukaan olisi syytä pohtia, tulisiko myös todistelutarkoituksessa kuultavalle henkilölle itselleen mahdollistaa oikeus vaatia anonyymitodistelua. Tilanteessa missä esimerkiksi syyttäjä esitutkintaviranomaisten näkemyksestä poiketen katsoo, että anonyymin todistelun vaatiminen tuomioistuimelta ei ole aiheellista, ei todistajalla itsellään ole mahdollisuutta toimia asiassa vaan hän joutuu tyytymään syyttäjän asiassa tekemään ratkaisuun. Siten joissakin tilanteissa saattaisi olla tarkoituksenmukaista, että todistelutarkoituksessa kuultavalla henkilöllä olisi mahdollisuus myös itse vaatia anonyymia todistelua tai saattaa syyttäjän tekemä päätös tuomioistuimen harkintaan. 

Keskusrikospoliisi esittää, että vaikka syyttäjän mahdollisuutta vaatia anonyymitodistelua ei esityksessä olekaan ajallisesti rajoitettu, tulisi ainakin perusteluissa selkeästi tuoda esille, että anonyymitodistelun vaatiminen jo esitutkinnan alkuvaiheessa olisi mahdollistaa. Lisäksi tulee huomata, että peitehenkilön osalta saattaa esiityä tarve vaatia anonyymitodistelua vieläkin aikaisemmassa vaiheessa koska peitetoiminta on mahdollista myös rikosten estämiseksi ja paljastamiseksi. Myös kansainvälinen yhteistyö edellyttää, että anonyymitodistelun käyttäminen voidaan varmistaa jo ennen kuin konkreettisiin toimiin esimerkiksi oikeusavun toteuttamiseksi ryhdytään. 

2.4. Oikeudenkäynnistä rikosasioissa annettu laki 5 luku 11 d §

Mietinnössä esitetään, että kun tuomioistuin käsittelee anonyymia todistelua koskevan asian, tulee sen määrätä epäillylle julkinen asiamies. Tältä osin sovelletaan soveltuvin osin mitä pakkokeinolain 5 a luvun 6 a – 6 c §:ssä säädetään. 

Esitys laajentaisi julkisen asiamiehen käyttöä oikeusturvatakeena. Jo aikaisemmin, ns. asuntokuuntelua koskevan esityksen yhteydessä, useat eri tahot esittivät näkemyksenään, että kyseisenlainen oikeusturvatae ei ole tarkoituksenmukainen koska tuomioistuimen velvoitteena on viran puolesta huomioida asian vaikutukset epäillyn henkilön osalta. 

Keskusrikospoliisi on aikaisemmin saattanut sisäasiainministeriön ja oikeusministeriön tietoon käytännössä esiin tulleen julkisen asiamiehen määräämiseen liittyvän ongelman. Ongelmaksi on muodostunut se, että julkisen asiamiehen esteellisyyden varmistamiseksi käytettävä menettely saattaa paljastaa poliisin tiettyjen menetelmien käyttämisen muillekin kuin vain tehtävään lopulta valittavalle julkiselle asiamiehelle. Anonyymitodistajan henkilöllisyyteen liittyvän tiedon perusteeton paljastuminen merkitsisi todistajan tai tämän läheisen henkilön turvallisuuden vaarantumisen. 

Keskusrikospoliisi esittääkin, että julkisen asiamiehen oikeusturvafunktiota ei sisällytettäisi esitykseen. Mikäli tällaisen oikeusturvatakeen olemassaoloa kuitenkin pidetään perusteltuna, olisi tarkoituksenmukaista harkita julkisen asiamiehen roolin siirtämistä yleisesti prosessin osapuolina toimivien tahojen ulkopuolelle, esimerkiksi oikeusministeriön tietyille virkamiehille. 

2.5. Muuta huomioitavaa

Tämän otsikon alla esitetään joitakin yksittäisiä huomioita esitykseen liittyen. Otsikointi noudattaa säädöksen nimeen perustuvaa luokittelua. 

2.5.1. Oikeudenkäymiskaari 

Oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 28 §:ään ehdotetaan lisättäväksi uusi 3 momentti, jonka mukaan todistaja ei ole velvollinen kertomaan nimeään ja asuinpaikkaansa, jos häntä kuullaan 17 luvun 35 §:n mukaan anonyymisti. Vaikka pykälän 1 momentissa mainitut tiedot voidaan nykyisenkin käytännön mukaan selvittää ilman, että henkilötietoja tarpeettoman tarkasti, nimeä lukuun ottamatta, käydään läpi, olisi ehkä selkeyden vuoksi tarpeen todeta, että todistajalla ei ole velvollisuutta kertoa mitään 1 momentissa erikseen lueteltuja tietoja (nimi, ikä, toimi ja asuinpaikka). 

2.5.2. Oikeudenkäynnistä rikosasioissa annettu laki 

Lain 1 luvun 14 a §:ssä säädetään asianomistajan mahdollisuudesta nostaa syyte tai tehdä rikosilmoitus anonyymisti kuultua henkilöä vastaan. Ehdotetussa pykälässä todetaan, että perusteena tulisi olla perätön lausuma tuomioistuimessa tai tähän asiaan liittyvästä virkarikoksesta. Säännöksen perusteluissa kuitenkin todetaan, että asianomistajalla on ensisijainen syyteoikeus väärästä ilmiannosta. Koska perätön lausuma tuomioistuimessa ja väärä ilmianto täyttävät eri tunnusmerkistön, tulisi esitystä täsmentää siltä osin tarkoitetaanko säännöksen soveltuvan molempiin tunnusmerkistöihin. 

Hieman epäselväksi jää esityksessä myös se, miten asianomistaja voi tehdä väitteen virkarikoksesta tilanteessa missä asianomistaja ei tiedä, että todistajana on virkamies. Esityksestä ei ilmene, huomioiko tuomioistuin tällaisen seikan ikään kuin viran puolesta ja miten esimerkiksi päätös syyttämättäjättämisestä kirjoitetaan jotta virkamiesasema ei paljastu. 

Esityksen perustelut ovat myös osittain ristiriitaiset siltä osin, mikä viranomainen on toimivaltainen ja ensisijainen käsittelemään asianomistajan väitteen todistajan epärehellisyydestä. Ensiksi todetaan, että asianomistajan tulee tehdä kirjallinen syyttämispyyntö tai rikosilmoitus syyteasiassa toimivaltaiselle tuomioistuimelle. Myöhemmin kuitenkin todetaan, että mikäli rikosilmoitus tehtäisiin poliisille eikä poliisi katso esitutkintakynnyksen ylittyvän, poliisin olisi siirrettävä asia tuomioistuimelle. Perusteluista ei siten selkeästi ilmene eri viranomaisten toimivalta asiassa. 

Lain 1 luvun 14 b §:n mukaan sama tuomioistuin, joka on päättänyt todistajan oikeudesta todistaa paljastamatta henkilöllisyyttään, olisi toimivaltainen syyteasiassa, jossa asianomistaja on tehnyt rikosilmoituksen anonyymitodistajaa vastaan. Kyseinen tuomioistuin kuulee syylliseksi epäiltyä, asianomistajaa ja syyttäjää minkä lisäksi tuomioistuin voisi hankkia muuta tarpeelliseksi katsomaansa selvitystä. Arvio siitä, onko aihetta syytteen nostamiselle, tehtäisiin lähinnä asiakirjaselvitykseen perustuen. Tällaisissa tilanteissa tuomioistuin ikään kuin suorittaisi esitutkinnan, päättää syytteen nostamisesta tai asian esitutkintaan toimittamisesta taikka hylkää syyttämispyynnön tuomiolla. Tällainen rakennelma tuomioistuimen kokonaisvaltaisesta toiminnasta on suhteellisen vieras Suomen oikeusjärjestelmälle. Eri viranomaisille perinteisesti kuuluvien ja laissa säädettyjen velvoitteiden muuttaminen ja laajentaminen esityksessä mainitulla tavalla edellyttäisi perusteellisempaa arviota muutoksen tarpeellisuudesta ja vaikutuksista. 

Lisäksi samassa asiassa hieman epäselväksi jää onko asianomistajaa, epäiltyä ja syyttäjää kuultava henkilökohtaisesti asian johdosta varsinkin kun myöhemmin todetaan, että tuomioistuin tekisi ratkaisunsa lähinnä asiakirjaselvityksen perusteella ja että jonkun henkilön suullinen kuuleminen olisi poikkeuksellista. Pelkästään kirjallinen prosessi olisi kuitenkin vieras Suomen oikeusjärjestelmälle missä ainakin esitutkintavaiheessa kuullaan prosessiin osallisia henkilökohtaisesti. Lisäksi varsinaisen asian tuomioistuinkäsittelyn osalta jää tulkinnanvaraiseksi esimerkiksi se, miten prosessi käynnistyy. Perusteluissa todetaan, että tuomioistuin antaa itse haasteen syyteasiassa kun taasen ROL 7 luvun mukaan asianomistajan yksin ajamassa rikosasiassa asianomistaja itse laatii haastehakemuksen jonka jälkeen haastaminen käynnistyy. Koska ehdotettu prosessi poikkeaa voimassaolevista säännöksistä ja vallitsevasta käytännöstä, olisi ehdotettua menettelyä syytä tarkastella kokonaisvaltaisesti edellä mainitut seikat huomioiden. 

Ehdotetussa 5 luvun 11 f §:ssä säädettäisiin anonyymia todistelua koskevasta muutoksenhausta. Perusteluissa todetaan sivulla 70, että muutoksenhaussa anonyymia todistelua vaatineen vastapuolta edustaisi julkinen asiamies. Tarkoitus kuitenkin lienee, että julkinen asiamies edustaisi pelkästään epäiltyä eikä esimerkiksi asianomistajaa tilanteessa missä valittajana onkin vastaaja. Myös asianomistajan ja syyttäjän välinen rooliasetelma jää esityksessä tulkinnanvaraiseksi. Erityisesti muutoksenhakuvaiheessa on epäselvää edustaako syyttäjä asianomistajaa myös sellaisessa tilanteessa missä syyttäjän ja asianomistajan näkemykset anonyymitodistelun tarpeellisuudesta ovat toisistaan poikkeavat vai onko asianomistajalla kuitenkin myös itsenäinen asema prosessissa syyttäjän ohella. 

2.5.3. Esitutkintalaki 

Ehdotetussa 39 b §:ssä mahdollistettaisiin se, että kaikenlaisissa rikosasioissa, riippumatta siitä vaaditaanko anonyymitodistelua tai ei, uhatun nimi ja yhteistiedot voisivat pysy asianosaisilta salassa oikeudenkäynnin alkuun saakka. "Oikeudenkäynnin alulla" tarkoitettaneen ajankohtaa jolloin rikosasian varsinainen käsittely alkaa tuomioistuimessa eikä esimerkiksi rikosasian vireille tulon ajankohtaa. 

Sivulla 72 puolestaan todetaan, että esitutkinnan täydentäminen olisi tarkoituksenmukaista henkilöllisyyteen liittyvien seikkojen osalta jo ennen syytteen vireille tuloa (haastehakemus toimitettu käräjäoikeuden kansliaan), kun käy selväksi, ettei todistaa tulla kuulemaan anonyymisti. Vaikka todistajaa ei kuullakaan anonyymisti, voi hänellä silti olla tarve salata nimi ja yhteystiedot oikeudenkäynnin alkuun saakka mikä sinänsä on perusteluiden mukaan mahdollista. Koska salassapidon päättymisen osalta esitetään perusteluissa ristiriitaisia ajankohtia, tulisi esitystä selkeyttää tältä osin. 

3. Peitehenkilön oikeus osallistua rikollisryhmän toimintaan

3.1. Poliisilaki 36 a §

Pykälässä ehdotetaan säädettäväksi peitehenkilölle oikeus osallistua järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan tiettyjen edellytysten täyttyessä. Keskusrikospoliisi ei pidä tarkoituksenmukaisena sitä, että säännöksen soveltaminen rajattaisiin vain niihin tilanteisiin kun peitetoiminnan kohteena on järjestäytynyt rikollisryhmä.

Koska edellytykset peitetoiminnan käyttämiselle on asetettu erittäin korkealle, olisi tarkoituksenmukaista, että kaikissa peitetoiminnan edellytykset täyttävissä tilanteissa peitehenkilön osallistuminen rikolliseen toimintaan olisi mahdollista. Esimerkiksi törkeiden talous- ja väkivaltarikosten osalta rikolliset eivät välttämättä muodosta järjestäytyneen rikollisryhmän määritelmän täyttävää ryhmää vaan saattavat toimia suhteellisen itsenäisesti. Lisäksi on huomattava työryhmän mietinnön perusteluissa anonyymitodistelun osalta esitetty siitä, että "sen näyttäminen, että tutkittavana oleva vakava rikos liittyy järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan, voi usein olla vaikeaa tai mahdotonta…".  Näin ollen poliisilain 36 a §:n osalta saattaisi olla perusteettoman vaikeaa esimerkiksi rikoksen estämis- ja paljastamisvaiheessa osoittaa järjestäytyneen rikollisryhmän olemassaolo kun se saattaa olla vaikeaa vielä rikoksen selvittämisvaiheessakin. 

Keskusrikospoliisi esittääkin, että säännöksen soveltamista ei rajata pelkästään järjestäytyneen rikollisryhmän tekemien rikosten torjuntaan. Koska peitetoimintaa on mahdollista kohdistaa vain tiettyyn/tiettyihin henkilöihin eikä esimerkiksi rikollisryhmään sinänsä, tällainen lisäedellytys 36 a §:n soveltamisessa toisi Suomen rikosoikeudelliseen järjestelmään ainakin välillisesti uudenlaisen näkökulman rikostorjuntatoimien kohdentamisessa välttämättömien edellytysten liittymisestä tietyn henkilön sijasta ryhmään. 

Lisäksi mahdollisuutta osallistua rikolliseen toimintaa ei tulisi rajata ainoastaan sellaisiin tapauksiin, missä peitetoiminnan kohteena on rikos, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään kymmenen vuotta vankeutta. Työryhmän ehdotuksessa ei ole esitetty perusteluita sille, miksi kyseinen rajaus olisi tarkoituksenmukainen. Peitetoiminnan käyttäminen on mahdollista vain tiettyjen laissa erikseen lueteltujen rikosten torjunnassa ja tällöinkin vain mikäli muut poliisin menetelmät eivät ole riittäviä, mikäli peitetoiminnan käyttäminen on suhteellisuus- ja tarkoituksenmukaisuusperiaatteen mukaista ja mikäli toimenpiteestä ei aiheudu vaaraa peitetoimintaa suorittavalle poliisimiehelle. Menetelmän käyttöön liittyvien edellytysten ollessa näinkin korkealla ei ole tarkoituksenmukaista säätää menetelmän "sisälle" sellaisia lisärajoitteita, jotka entisestään kaventavat peitetoiminnan käyttömahdollisuutta. 

Keskusrikospoliisi esittää, että peitehenkilön osallistuminen rikolliseen toimintaan olisi mahdollista sellaisten rikosten torjunnassa missä peitetoiminnan käyttämiselle asetetut edellytykset täyttyvät. 

Pykälän 2 momentissa todetaan, millä tavoin peitehenkilö voi osallistua rikolliseen toimintaan. Pykälän sisältö vastaa tältä osin keskusrikospoliisin näkemystä siitä, että peitehenkilön rooli tulee olla lähinnä avunantotyyppisissä teoissa. Pykälässä ei myöskään ole rajattu sitä, millaisen rikoksen avustamisesta on kyse vaan edellytyksenä on ainoastaan, että peitetoiminnan kohteena ylipäätään on tietyn rangaistusminimin täyttävä teko. Keskusrikospoliisi pitää säännöstä tältä osin tarkoituksenmukaisena. 

Pykälän 3 momentti antaa peitepoliisille mahdollisuuden osallistua myös sellaiseen tekoon, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään kymmenen vuotta vankeutta eli pykälän 1 momentissa mainittuun tekoon. Tällaisissa tilanteissa peitehenkilö voi vaikuttaa esimerkiksi rikoksen tekemiseen aikaan tai paikkaan tietyin edellytyksin. Lisäksi momentissa todetaan, että poliisimies voi esimerkiksi vaikuttamalla rikoksen tekemisen aikaan tai paikkaan osallistua muuhunkin kuin pykälän 1 momentissa mainittuun rikokseen. Edellytyksenä on, että tällainen teko tehdään 1 momentissa mainitun rikoksen yhteydessä. Momentilla pyritään ilmeisestikin huomioimaan tilanteet, jotka esiintyvät tai muuttuvat äkillisesti ja joihin ei ehditä hankkia toiminnan edellytyksenä muutoin olevaa lupaa. Vaikka perusteluissa onkin selkiytetty, että edellytyksenä on ajallinen ja paikallinen yhteys, jää yhteyden määrittely silti liian epämääräiseksi. Keskusrikospoliisi esittää, että esityksen perusteluita täydennettäisiin tältä osin.  

Ehdotetussa 5 momentissa todetaan millaisiin tekoihin peitehenkilö ei missään tilanteissa saisi osallistua. Momentissa mainitaan henkeen, terveyteen, henkilökohtaiseen vapauteen tai seksuaaliseen itsemääräämisoikeuteen kohdistuvat teot. Käsitteet ovat jossain määrin tulkinnanvaraisia mitä lisää perusteluissa oleva maininta siitä, että tällaisia tekoja ovat "lähinnä" tietyissä rikoslain luvuissa mainitut teot. Vaikka varsinaiseen pykälätekstiin ei olekaan syytä aukottomasti luetella millaisiin tekoihin peitehenkilö ei saisi osallistua, voisi keskusrikospoliisin näkemyksen mukaan olla tarkoituksenmukaista perusteluissa täsmentää rikosten ulottuvuutta esimerkein. Muun muassa voitaisiin mainita, että rikoslain 21 luvun 1 §:n kaltaiset teot ja muut välittömästi henkeä ja terveyttä vaarantavat teot olisivat kiellettyjä. Tällä tavoin voitaisiin selkiyttää ainakin sitä seikkaa, että esimerkiksi huumausainerikokset, joiden voidaan ainakin välillisesti katsoa vaarantavan terveyttä, eivät kuuluisi tällaisten tekojen joukkoon. 

Pykälää koskevissa perusteluissa todetaan erikseen miten toimitaan tilanteessa kun peitehenkilö "syyllistyy tässä pykälässä tarkoitettuun rikokseen ja jää siitä kiinni". Esitetty rakennelma perustuu ajatukselle, että peitehenkilöllisyys ei heti paljastu. Rikesakko- ja rangaistusmääräysmenettelyssä "rangaistus" annetaan tiedoksi peitehenkilöllisyydelle mutta mikäli peitehenkilö syyllistyy rikokseen, josta seuraamus määrättäisiin tuomioistuimessa, ei peitepoliisi voisi esiintyä tuomioistuinkäsittelyssä peitehenkilöllisyydellä. Juuri tästä syytä peitetoiminnan käyttämisestä olisi ilmoitettava syyttäjälle, joka voi syyteharkintavaiheessa ottaa huomioon syytteen nostamisen edellytykset todellisen tilanteen ja poliisin toimivaltuuksien kannalta. 

Keskusrikospoliisi katsoo, että mietinnössä ei riittävästi ole eritelty tilanteita missä kyse on ehdotetun säännöksen mukaisesta laillisesta toiminnasta ja missä taasen on kyse peitehenkilön toimivaltuuksien ylittämisestä. On huomattava, että ensiksi mainituissa tilanteissa peitehenkilö ei laisinkaan syyllisty rikolliseen tekoon eikä näin ollen ole olemassa myöskään perusteita sille, että peitehenkilö lähtökohtaisesti edes olisi mukana rikosprosessissa. Kuitenkin mikäli prosessissa mukana oleminen katsotaan välttämättömäksi paljastumisen estämisen näkökulmasta, tulisi peitehenkilön perustellusti voida käyttää peitehenkilöllisyyttä suojanaan. Peitehenkilöllisyys ei ole ns. väärä henkilöllisyys koska sen perustamisesta ja käyttämisestä säädetään nimenomaisella lain säännöksellä. Tällaisessa käsittelyssä ei arvioitavaksi tulisi peitehenkilön toiminta peiteroolissa ja virkamiehenä vaan peitehenkilö olisi mukana prosessissa ainoastaan paljastumisen estämiseksi.  

Tärkeää on myös huomata se mahdollinen epäkohta, että mikäli peitehenkilön laillinen osallistuminen rikolliseen toimintaan käsitellään esimerkiksi rangaistusmääräys tai tuomioistuinmenettelyssä, ei peitehenkilö voine todistaa samassa asiakokonaisuudessa nimenomaisesti todistajan roolissa koska lähtökohtaisesti vastaaja ei samassa asiassa voi esiintyä todistajan roolissa. Mietinnössä ei ole otettu kantaa siihen, kohdellaanko peitehenkilöä tällaisissa tilanteissa tosiasiallisesti vastaajan asemassa olevana henkilönä tai onko asiassa jokin muu lähestymistapa mahdollista. Tähän liittyvänä seikkana ei myöskään ole otettu kantaa siihen miten suhtaudutaan siihen rikosprosessioikeudelliseen seikkaan, että poliisin tekemäksi epäiltyjen rikosten tutkinnanjohtajana on syyttäjäviranomainen eikä poliisi. 

Keskusrikospoliisin mielestä asiaa olisi tarpeen tarkastella uudelleen kokonaisvaltaisesti siten, että peitehenkilön rooli 36 a §:n mukaisessa toiminnassa erotetaan toimivallan ylittämistä koskevista tilanteista. Mikäli menettelyssä on noudatettu lain ja luvan asettamia ehtoja, ei ole perusteita ylläpitää peitehenkilöä rikosprosessin osallisena muutoin kuin sellaisissa tilanteissa mistä muutoin seuraisi paljastumisvaara. Tällaisessa tilanteessa ei tulisi olla estettä myöskään sille, että peitehenkilö voisi esiintyä myös tuomioistuinvaiheessa peitehenkilöllisyydellään. Asiasta olisi kuitenkin ilmoitettava jäljempänä mainitulle ohjausryhmälle. Mikäli kyse olisi epäillystä toimivaltuuksien ylityksestä, ei peitehenkilöllisyys suojaisi peitehenkilöä enää tuomioistuinvaiheessa. 

3.2. Poliisilaki 36 b §

Ehdotuksen mukaan luvan 36 a §:n 1-3 momentissa tarkoitettuun rikolliseen toimintaan osallistumiseen myöntää käräjäoikeus. Tuomioistuimen lupamenettelyä ja näin ollen valvontaa puoltaisi toiminnan rinnastaminen pakkokeinoihin, niissäkin kun on kyse ilman lain säännöstä tietyn teonkuvauksen täyttävistä teosta. Tuomioistuin päättäisi hakemuksen ja kirjallisen suunnitelman perusteella luvan myöntämisestä jolloin myös toimintaan liittyvä valvonta olisi etukäteistä. 

On kuitenkin huomattava, että peitetoiminta on mahdollista rikoksen selvittämisen lisäksi myös rikosten paljastamiseksi ja estämiseksi. Näin ollen tällainen lupamenettely poikkeaisi muihin varsinaisiin pakkokeinoihin liittyvästä menettelystä. Vaikka tuomioistuimen roolia onkin ulotettu myös poliisilain sisältämien toimivaltuuksien käyttämiseen mm. telekuuntelun osalta, on pidettävä mielessä perustuslakivaliokunnan esittämä näkemys (PeVL 5/1999 vp) siitä, että tuomioistuimen kytkeminen lupamenettelyin varsinkin rikosten ennalta estämiseen tähtäävään poliisitoimintaan ei välttämättä ole vallanjakosäännösten nojalla tarkoituksenmukaista.

Tämänkaltainen lupamenettely merkitsisi myös rooliristiriitaa tuomioistuimen muun toiminnan kanssa. Lupamenettelyssä tuomioistuin joutuisi ottamaan kantaa siihen, miten ja mihin poliisin toimenpiteitä ja toimintaan tulisi suunnata jotta rikos kyetään estämään, paljastamaan tai selvittämään. Perusteluissa esitetty toteamus siitä, että "Jos esitutkinnassa jo on kertynyt niin paljon näyttöä, että se riittää syytteen nostamiseksi, rikoksen selvittämiseen liittyvää lupaa ei saisi myöntää" vie tuomioistuimen toimintaa liian kauaksi sen perinteisestä roolista. Tällaisella poliisin toimintaa aktiivisesti linjaavalla lupamenettelyllä saattaisi olla vaikutusta sen osalta miten tuomioistuimen riippumattomuus ja puolueettomuus ilmenevät ulospäin. 

Vaikka lupaharkinta perustuisi hakemukseen ja kirjalliseen suunnitelmaan, jäisi lupa väistämättä jossain määrin yleispiirteiseksi, vain tiettyjä ehtoja asettavaksi. Tarkoituksenmukaista ei ole, että esimerkiksi tapaamispaikan muuttumisen seurauksena jouduttaisiin hankkimaan uusi lupa tuomioistuimelta vaan luvan täytyy lähtökohtaisesti kuitenkin olla riittävän avoin, että se mahdollistaa jossain määrin olosuhteissa tapahtuvien muutosten huomioimisen. Muutoin vähäisetkin muutokset käynnistäisivät tuomioistuimessa uuden lupamenettelyn ja peitetoimintaa koskeva arkaluonteinen materiaali jouduttaisiin ehkä useita kertoja selvittämään asiaa kulloinkin käsittelevälle päivystysvuorossa olevalle pakkokeinotuomarille. Tuomioistuimen antamaa lupaa ei voidakaan rinnasta esimerkiksi telepakkokeinoja koskeviin lupiin, jossa luvan sisältö on tarkkarajainen esimerkiksi tiettyyn puhelinnumeroon kohdistuvana.

On myös tärkeää, että luvan hakijan ja siitä päättävän välillä on sellainen keskusteluyhteys, että se mahdollistaa asian monipuolisen ja riittävän kattavan ja ajantasaisiin tietoihin perustuvan käsittelyn. Tämä keskusteluyhteys tulisi olla jo ennen varsinaisen lupamenettelyn käynnistymistä jolloin luvan käsittelijää voitaisiin informoida päätöksentekoon mahdollisesti vaikuttavista seikoista ja erityistä perehtymistä vaativista asiakokonaisuuksista. Lisäksi asian luonne huomioiden, olisi tarpeen, että lupaa käsittelevä taho ei perustaisi ratkaisuaan pelkästään tarkoituksenmukaisuusnäkökohtiin vaan sisällyttäisi harkintaansa ja lupaan asetettaviin ehtoihin myös moraalisia ja eettisiä poliisin toimintaa koskevia näkökohtia. Tällainen "etukäteiskommunikointi" ja jatkuva keskusteluyhteys asian osalta ei ole mahdollista tuomioistuimen ja luvan hakijan välillä. 

Edellä mainituilla perusteilla keskusrikospoliisi pitää mietinnössä esitettyä lupamenettelyä epätarkoituksenmukaisena. Jotta luottamus poliisin toimintaan säilyy, on tärkeää kohdistaa poliisin ns. poikkeuksellisiin menetelmiin sellaista valvontaa, joka kohdistuu toiminnan niihin osa-alueisiin joita nimenomaan luottamuksen näkökulmasta on arvioitava kriittisesti. 

Tästä syystä keskusrikospoliisi esittää kaksiportaisen lupajärjestelmän luomista poliisilain 36 a §:n mukaisen toiminnan osalta. Tämän järjestelmän mukaan varsinaisen luvan toiminnalle myöntäisi keskusrikospoliisin tai suojelupoliisin päällikkö. Luvan myöntämistä edeltäisi tietyiltä osin konsultointi sisäasiainministeriön asetuksen (499/2001) 8 §:ssä tarkoitetun ohjausryhmän kanssa, jonka tehtävistä säädettäisiin lain tasoitella säännöksellä. Yhteys ohjausryhmän ja luvan myöntäjän välillä ei rajoittuisi pelkästään lupaharkintaa edeltävään aikaan vaan se jatkuisi myös luvan myöntämisen jälkeen aina varsinaisesta 36 a §:n mukaisesta toiminnasta raportointiin ja toiminnan analysointiin sekä siitä mahdollisesti aiheutuviin toimenpiteisiin ryhtymiseen. Ohjausryhmän liittäminen aktiivisesti mukaan 36 a §:n mukaisesta toiminnasta päättämiseen ja valvontaan olisi perusteltua myös siksi, että ohjausryhmä, sen laajennetun kokoonpanon johdosta, voisi varsin kattavasti valvoa kaikkien asiaan osallisten oikeussuojan toteutumista. Ohjausryhmän kokoonpanon laajentaminen oikeusministeriön ja syyttäjäviranomaisten edustajalla on vireillä. 

Keskusrikospoliisi katsoo, että peitetoiminnasta päättävällä taholla on tosiasiallisesti mahdollisuus arvioida kokonaisvaltaisesti luvan tarpeellisuutta sekä sen olemassaolon edellytyksiä jatkuvasti ajantasaisen ja päivitettävän aineiston johdosta. Tällöin lupa voitaisiin antaa varsin yksityiskohtaisena. Ohjausryhmää voitaisiin jo ennen varsinaista lupakäsittelyä kuulla ja se voisi jo tässä vaiheessa asettaa joitakin yleisiä ehtoja ja rajoituksia, jotka varsinaisen luvan myöntäjän olisi otettava huomioon luvasta päättäessään. Ohjausryhmä ottaisi kantaa myös siihen, millaista vahinkoa peitehenkilön toiminnasta mahdollisesti saisi aiheutua. 

Luvan tarkemmasta sisällöstä raportoitaisiin välittömästi sen myöntämisen jälkeen ohjausryhmälle. Vastaavasti kun luvassa mainittu toiminta on suoritettu, raportoitaisiin siitä välittömästi luvan myöntäjälle ja ohjausryhmälle. Mikäli peitehenkilön toiminnassa ei löydy huomautettavaa eikä peitehenkilön osallistumista oikeusprosessiin peitetoiminnan kohteiden kanssa pidetä paljastumisen estämiseksi tarpeellisena, ei peitehenkilön osuutta tämän jälkeen käsiteltäisi tuomioistuimessa. Mikäli puolestaan katsottaisiin, että peitehenkilö olisi ylittänyt toimivaltuutensa 36 a §:n mukaisessa toiminnassa, siirtäisi luvasta päättänyt taho ja ohjausryhmä asian toimivaltaiselle viranomaiselle. 
Keskusrikospoliisin näkee ns. kaksiportaisen rakennelman vahvuutena sen, että se turvaa ja mahdollistaa jatkuvan keskusteluyhteyden luvan myöntäjän ja ohjausryhmän välillä mahdollisimman aikaisessa vaiheessa läpi koko menettelyn. Näin jo siinä vaiheessa kun 36 a §:n mukaista toimintaa harkitaan, voidaan ohjausryhmän kanssa keskustella siitä, millainen toiminta on tarkoituksenmukaista kussakin yksittäisessä jutussa ja tilanteessa. Lisäksi keskustelun alaiseksi voidaan saattaa moraalin ja etiikan kannalta oleellisia seikkoja sekä arvioida kokonaisvaltaisesti toiminnan merkitystä peitetoiminnan kohteena olevien henkilöiden oikeussuojan kannalta. Ohjausryhmän tehtävien luonne edellyttäisi, että sen tehtävistä tultaisiin säätämään lain tasoitella säännöksellä. 

Ns. jälkikäteisen valvonnan osalta keskusrikospoliisi yhtyy mietinnössä esitettyyn. Ehdotus vastaa pääpiirteissään jo voimassa olevaa peitetoiminnan valvontamenettelyä. 

3.3. Poliisilaki 44 §

Esityksessä ehdotetaan, että mikäli peitehenkilö on osallistunut 36 a §:n 1-3 momentissa tarkoitetulla tavalla rikoksen estämiseen, paljastamiseen tai selvittämiseen, on tämä ilmoitettava rikoksesta epäillylle ja syyttäjälle jos tällainen rikos on syyteharkinnan tai oikeudenkäynnin kohteena. Koska samaa vastaajaa ja rikoskokonaisuutta koskevat asiat tulee käsitellä keskitetysti eli samalla kertaa tuomioistuimessa, merkitsee edellä mainittu sitä, että peitetoiminnan käyttäminen tulisi aina syytetyn tietoon riippumatta siitä käytetäänkö peitetoimintaa varsinaisesti näyttönä tai ei. 

Ehdotettu menettely aiheuttaisi todennäköisesti myös täysin perättömien väitteiden esittämisen peitehenkilöä kohtaan ja sitä kautta tämän henkilöllisyyden mahdollisen paljastumisen. Esityksessä ei ole otettu kantaa siihen saisiko peitehenkilö tällaisissa tilanteissa esiintyä rikoksesta epäiltynä peitehenkilöllisyydellään vai koskeeko mahdollisuus ainoastaan perusteluissa sivulla 77 kuvattua tilannetta missä peitehenkilö "jää kiinni" osallistuessaan rikolliseen toimintaan. Esityksessä ei myöskään ole käsitelty tarkemmin sitä kuka tällaisessa tilanteessa olisi tutkinnanjohtaja ja miten väite vaikuttaa siihen, voiko peitehenkilö toimia samassa juttukokonaisuudessa todistajana. Mikäli peitehenkilön toimintaa koskevia väitteitä ei voitaisi tutkia tämän peitehenkilöllisyydellä, estäisi tällaisten väitteiden käsittely myös peitehenkilön todistamisen anonyymina. 

Työryhmän mietinnössä esitetään vielä, että tuomioistuin voi päättää, että tieto 36 a §:n mukaisesta toiminnasta voidaan jättää ilmaisematta epäillylle. Menettelyn osalta noudatetaan soveltuvin osin oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain 5 luvun 11 a § - 11 f §:ssä säädettyä menettelyä. Näin ollen menettelyyn sovellettaisiin myös julkista asiamiestä koskevia säännöksiä. Tältä osin keskusrikospoliisi viittaa edellä lausuttuun siltä osin kun on kyse julkinen asiamies-funktion soveltuvuudesta arkaluontoisten ja salassa pidettävien tietojen käsittelyssä.  

Edellä mainituilla perusteilla keskusrikospoliisi esittää, että peitehenkilön osallisuudesta tulisi ilmoittaa syytetylle vain niissä tilanteissa kun peitetoimintaa muutoinkin käytetään näyttönä. Lisäksi perättömien väitteiden vaikutuksia peitehenkilön asemaan tulisi tarkastella kokonaisvaltaisemmin kuin mitä mietinnöstä ilmenee. 

3.4. Lisäksi 

Ehdotetussa 47 a §:ssä esitetään säädettäväksi peitehenkilön 36 a §:n mukaisesta toiminnasta johtuvasta vahingonkorvausvastuusta. Tietyissä tilanteissa peitehenkilön vastuu perustuisi ankaran vastuun periaatteelle. Osin korvausvastuu perustuisi siihen, että peitehenkilö ei ole puuttunut tekoon josta aiheutuu vahinkoa vaikka poliisin velvollisuus on estää rikoksia. Viimeksi mainitussa tilanteessa vastuusta voidaan vapautua, mikäli osoitetaan, että peitepoliisin ei kohtuudella olisi voitu edellyttää estävän vahingon syntymistä tai rajoittavan vahinkoa. Perusteluissa todetaan, että valtiolla olisi näyttövelvollisuus siitä, että tilanne on ollut edellä mainitun kaltainen. 

Vahingonkorvausvastuun osalta keskusrikospoliisi yhtyy poliisijohtaja Jorma Toivasen esittämään eriävään mielipiteeseen. Mietinnössä ei ole esitetty perusteluita sille, että korvausvastuun tulisi poiketa poliisin osalta muutoin sovellettavasta vahingonkorvausvastuusta. Tällaiset erityiset vahingonkorvausoikeudelliset säännökset olisivat poikkeus myös siitä miten asia on kansainvälisesti järjestetty. Esimerkiksi Euroopan unionin jäsenvaltioissa tällaisia erityisiä vahingonkorvausvastuuta koskevia säännöksiä ei ole ja Suomen näistä poikkeavalla sääntelyllä saattaisikin olla vaikutusta kansainvälisen yhteistyön osalta. 

Lisäksi perusteluissa sivulla 74 on todettu, että lupa 36 a §:n mukaiseen toimintaan voitaisiin myöntää muun muassa jos ilman osallistumista rikoksen estäminen, paljastaminen ja selvittäminen aiheuttaisi kohtuuttomia kustannuksia. Keskusrikospoliisi ei katso, että pelkästään kustannusten säästäminen voisi olla hyväksyttävänä perusteena oikeudelle osallistua rikolliseen toimintaan vaan sen tarpeellisuutta tulee tarkastella puhtaasti rikostorjunnallisesta näkökulmasta. 

4. Muuta huomioitavaa

Koska syyttäjällä on sekä anonyymitodistelua että peitehenkilön oikeudesta osallistua rikolliseen toimintaan koskevassa asiassa tärkeä rooli, olisi tarkoituksenmukaista, että syyttäjää koskevasta vaitiolo-oikeudesta säädettäisiin erillisellä säännöksellä. Poliisin ja syyttäjän yhä läheisemmän ja tiiviimmän esitutkintayhteistyön tulisi perustua yhdenmukaiselle sääntelylle myös vaitioloa koskevien velvoitteiden ja oikeuksien osalta. Vaikka viranomaisten toimintaa koskevatkin esimerkiksi ns. julkisuuslain säännökset, on silti tiettyjen viranomaisten, kuten poliisin osalta säädetty erikseen vaitiolo-oikeudesta. Koska poliisin ja syyttäjien välistä yhteistyötä jatkuvasti tehostetaan ja syyttäjää tulisi jo varhaisessa vaiheessa informoida vireillä olevista poliisin toimenpiteistä, vaikuttaa epäjohdonmukaiselta, että vain poliisin osalta on säädetty erillinen vaitiolo-oikeus. Koska keskusrikospoliisi on lausunnossaan esittänyt erityistä roolia ja vastuuta ohjausryhmälle, tulisi vaitiolo-oikeudesta säätämistä harkita myös tältä osin. 

Keskusrikospoliisi esittääkin, että syyttäjäviranomaisten ja ohjausryhmän osalta sisällytettäisiin lainsäädäntöön erilliset vaitiolo-oikeutta koskevat säännökset. 

Keskusrikospoliisi haluaa yleisesti kiinnittää huomiota myös mietinnössä käytettyihin käsitteisiin. Anonyymitodistelua koskevassa osiossa käytetään todistelutarkoituksessa kuultavasta henkilöstä varsin usein käsitettä "kuultava" joka ei vastaa sille rikosprosessissa yleensä annettua merkitystä. Lisäksi esityksessä kuvataan samoissa asiakokonaisuuksissa eri prosesseja, missä asianomistaja/epäilty-asetelmat jäävät hieman epäselviksi. Perusteluiden joissakin osissa on varsin vaikeaa päätellä mitä osakokonaisuutta kussakin tilanteessa tarkoitetaan. Tällainen tilanne syntyy esimerkiksi kun tarkastellaan asianosaisasetelmaa anonyymitodistelun vaatimista koskevan prosessin ja asianomistajan ensisijaisen syyteoikeuden osalta. Jotta perustelut olisivat mahdollisimman selkeät, esittää keskusrikospoliisi, että perusteluita täsmennettäisiin tältä osin. 

5. Lopuksi

Keskusrikospoliisi pitää mietinnössä mainittuja esityksiä lähtökohdiltaan tärkeinä ja välttämättöminä. Se on lausunnossaan pyrkinyt tarkastelemaan ehdotuksia käytännön toiminnan näkökulmasta sekä kansainvälisen yhteistyön kannalta. Keskusrikospoliisi toivoo, että työryhmä ottaisi huomioon ehdotukset, joita tässä lausunnossa on esitetty. 

Keskusrikospoliisin päällikkö
Poliisineuvos				Rauno Ranta

Rikostarkastaja				Minna Ketola