HELSINGIN KIHLAKUNNAN 
POLIISILAITOS
	
LAUSUNTO
11.8.2005
	
Nro    A/153/ESK/2005
Dnro 1181/02/2005/HPL

Oikeusministeriö
PL 25
00023  VALTIONEUVOSTO

Oikeusministeriön lausuntopyyntö OM 11/41/2004

ANONYYMI TODISTELU JA OSALLISTUMINEN RIKOLLISRYHMÄN TOIMINTAAN

1. Yleistä

Anonyymia todistelua ja peitetoimintaa suorittavan poliisimiehen osallistumista järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan selvittänyt työryhmä on ehdottanut säädösmuutoksia.

2. Yhteenveto

Helsingin kihlakunnan poliisilaitos ei kannata anonyymin todistelun, rikollisryhmän toimintaan ja peitetoiminnan kohteena olevaan rikokseen osallistumisen sitomista ehdotettuun rangaistuksen määrään. Anonyymi todistelu tulee sallia huomattavasti lievemmillä edellytyksillä eikä uhan todennäköisyyttä tulisi asettaa korkealle. Annettua anonymiteettiä tulee suojata vähintään syytekynnyksen ylittymiseen saakka. 

Työryhmä ehdottaa vailla kestäviä perusteluja esitutkintajärjestelyjen perusteisiin ulottuvaa muutosta. Esitutkintaviranomaisten määrittely tulee säilyttää nykyisellään, jotta esitutkinnan puolueettomuus ja riippumattomuus voitaisiin turvata myös jatkossa. Näin ollen anonyymiin todistajaan kohdistuvan rikosepäilyn tutkinta tulee jättää nykyisen sääntelyn varaan, eikä sitä tule antaa syyttäjän vastattavaksi. Anonyymiä todistelua koskevasta näyttöarvosta ei tule myöskään säätää, vaan sen arviointi on jätettävä tuomioistuimelle vapaan todisteidenharkinnan periaatteen mukaisesti. 

Järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan ja peitetoiminnan kohteena olevaan rikokseen osallistuminen tulee mahdollistaa voimassa olevilla peitetoiminnan edellytyksillä. Lisäksi menettelyä ei tule rajata ainoastaan niihin tapauksiin, joissa toimenpiteiden kohteena on järjestäytynyt rikollisryhmä. Peitehenkilöltä kielletty rikolliseen toimintaan osallistuminen on määriteltävä tarkemmin.

Vahingonkorvausvastuuta ei tule muodostaa ankaran vastuun periaatteelle, vaan se on jätettävä voimassa olevan (VahL ja PolL) sääntelyn varaan.

Julkisen asiamiehen valintamenettelyyn tulee kiinnittää erityistä huomiota esimerkiksi hallinnollisella ohjauksella. Syyttäjien PolL 44 §:ää vastaavasta vaitiolo-oikeudesta on myös huolehdittava.

Helsingin kihlakunnan poliisilaitos esittää lausuntonaan tarkemmin seuraavaa:

3. Anonyymi todistelu
 
Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan ehdotettu anonyymiä todistelua koskeva sääntely on välttämätöntä oikeudenkäymiskaaren 17 luvun ja rikoslain 15 luvun säännösten lisäksi. Tavoite oikeudenkäynnissä tarvittavan näytön saatavilla olosta, asian selvittämisen edistäminen ja pyrkimys aineellisesti oikeaan lopputulokseen ovat erittäin painavia perusteita, vaikka menettely merkitsikin poikkeamista eräistä oikeuden käynnin perusperiaatteista ja todistelun uskottavuuden arviointi vaikeutuisi. Kysymys on kuitenkin todistelutarkoituksessa kuultavien henkilöiden perusoikeuksien suojaamisesta PeL 22 §:n edellyttämällä tavalla.

Ehdotettu vaatimus kymmenen vuoden enimmäisrangaistuksesta rajoittaa kuitenkin olennaisesti menettelyn käyttöalaa. Esimerkiksi törkeimpien talousrikosten, parituksen ja ihmiskaupan osalta näyttö perustuu ainakin osittain kyseisten rikosten kohteena olevilta ihmisiltä saataviin tietoihin. Taustalla vaikuttavat varsin usein myös kansainväliset järjestäytyneet rikollisryhmät, joiden toimintatapoihin kuuluu myös todistajien painostus ja uhkailu, joka vaikuttaminen ulottuu myös rikosprosessin jälkeiseen aikaan. Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan todistajaan kohdistuvaa hengen tai terveyden vaaraa ei voida myöskään arvioida vähäisemmäksi vaikka tutkinnan kohteena olevasta rikoksesta (rikoksista) olisi säädetty ankarimmillaan alle kymmenen vuoden pituinen vankeusrangaistus.

Helsingin kihlakunnan poliisilaitos tuo esille myös sen, että törkeissä väkivaltarikoksissa erityisesti järjestäytyneiden rikollisryhmien jäsenet ovat pyrkineet vaikuttamaan todistajana kuultavien henkilöiden lausumien sisältöön ja todistushalukkuuteen. Painostuksen vuoksi todistajien lausunnot ovat lieventyneet esitutkintaan verrattuna. Poliisi on myös joutunut tekemään erityisjärjestelyjä, jotta niin sanotut pelkäävät todistajat on saatu todistamaan tuomioistuimessa.

Ehdotettu enimmäisrangaistusvaatimus rajoittaa peitetoimintaa suorittavan poliisimiehen mahdollisuutta todistaa muissa törkeissä rikosasioissa, joissa peitetoiminnan käyttäminen on kuitenkin mahdollista. Ongelmalliseksi tilanne muodostunee myös niissä tapauksissa, joissa sama peitehenkilö toimii useammassa eri jutussa tai että menettely olisi mahdollista vain rikoskokonaisuuteen sisältyvissä yksittäisissä jutuissa. Vaikka anonyymissä todistelussa on kysymys poikkeuksesta, anonymiteetti tulisi mahdollistaa poliisimiehelle myös niissä tapauksissa, joissa peitetoiminta on ylipäänsä sallittua. Lisäksi peitehenkilöä tulisi voida kuulla yksinomaan anonyymisti myös sillä perusteella, että menettelyllä turvattaisiin hänen mahdollisuutensa jatkaa peitetoimintaa tekevänä poliisimiehenä. Asiassa on huomioitava se, että peitehenkilö on usein kiinteässä yhteydessä epäiltyyn myös operaation jälkeen, mikä voi olla välttämätön edellytys laajan rikoskokonaisuuden tutkinnan onnistumiselle.

Voimassa oleva lainsäädäntö ei ole myöskään mahdollistanut sitä, että valeostoon tai peitetoimintaan osallistunut poliisi voisi todistaa anonyymisti. Kyseisiä tiedonhankintamenetelmiä ei tämän vuoksi ole voitu käyttää täysimittaisesti. Niitä onkin käytetty lähinnä tutkinnan suuntaamiseen. Hallintovaliokunnan mietinnön (HaVM 17/2000) syytetyn oikeusturva ei edellä mainituissa tilanteissa tällöin vaaranneta, joka toimintapa tulee voida säilyttää ennallaan. Anonyymin todistelun mahdollisuus tullee kuitenkin tehostamaan poliisin modernien tiedonhankintamenetelmien käyttöä sekä lisäämään toiminnan läpinäkyvyyttä. Peitehenkilön anonymiteetistä tulisi saada varmuus jo mahdollisimman varhaisessa vaiheessa, esimerkiksi jo peiteoperaatiota suunniteltaessa. Anonymiteettiä koskevalla tiedolla on merkitystä myös Suomessa täytäntöön pantavien peitetoimintaa koskevien oikeusapupyyntöjen osalta. 

Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan uhkan todennäköisyydelle ei tulisi asettaa liian ahtaita vaatimuksia. Työryhmän ehdotuksessa (sivu 40) on käytetty lähes varmuuteen viittaavaa ilmaisua ("joutuisi"). Anonymiteetin myöntäminen tulisi olla mahdollista huomattavasti lievemmillä edellytyksillä. Anonymiteettiä ei myöskään tulisi evätä sillä perusteella, että kuultavan henkilöllisyys todennäköisesti paljastuisi joka tapauksessa. Kyseisen seikan kestävä arviointi on lähes mahdotonta rikosprosessin alkuvaiheilla.

3.1 Anonymiteetistä päättäminen ja sen murtaminen

Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan on olennaisen tärkeää, että todistajan henkilöllisyyden salassa pysyminen varmistetaan koko prosessin ajan. Siitä on myös huolehdittava muissa liitännäisissä menettelyissä sekä prosessien jälkeisenä aikana. Edellä mainitun johdosta tulisi varmistaa myös syyttäjien osalta PolL 44 § vastaava vaitiolo-oikeus.

Ehdotuksen mukaan julkinen asiamies edustaisi vastaajaa ratkaistaessa kysymystä anonyymin todistelun sallimisesta. Käytännössä ongelmaksi on havaittu, että julkisen asiamiehen esteettömyyden varmistamisessa saattaa poliisin menetelmien käyttäminen paljastua muillekin kuin valittavalle julkiselle asiamiehelle, mikä puolestaan saattaa vaarantaa todistajan tai hänen läheistensä turvallisuuden. Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan julkisen asiamiehen valintaa koskevaan menettelyyn on kiinnitettävä erityistä huomiota esimerkiksi hallinnollisella ohjauksella.

Anonymiteetin tarkoituksena on ehdotuksen mukaan suojata henkilöä niiltä uhilta, joita häneen kohdistuu, mutta ei todistajan rikosvastuulta. Mikäli anonyymin todistajan osalta ylittyisi esitutkintakynnys, häntä kuultaisiin rikoksesta epäiltynä hänen omalla nimellään ja anonymiteetti murtuisi. Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan kyseistä mahdollisuutta tullaan käyttämään vastapuolien toimesta "taktisessa" tarkoituksessa. Anonymiteetti saataisiin siten murrettua varsin vähäisin toimenpitein, johtuen esitutkintalain edellytysten alhaisesta näyttövaatimuksesta (syytä epäillä). Tällöin voitaisiin esimerkiksi perättömän lausuman avulla saada aikaiseksi esitutkintalain (449/1987) 2 §:n edellyttämä näyttö. Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan anonyymin todistaja henkilöllisyyttä tulisi kyseessä olevissa tapauksissa suojata ainakin syytekynnyksen ylittymiseen saakka.

Työryhmä on ehdottanut muutoksia myös asianomistajan PeL 118 §:n mukaisen asianomistajan ensisijaisen syyteoikeuden käyttämiseen. Ehdotetun erityissääntelyn tarkoituksena olisi se, ettei asianomistaja voisi perusteettoman rikosepäilyn esittämällä murtaa todistajana kuullun henkilön anonymiteettiä. Tämä olisi mahdollista vasta sitten, kun syytteen tueksi olisi riittävä selvitys. Ehdotettua ROL 1:14b koskevissa perusteluissa tuodaan esille, että tuomioistuimen on voitava selvittää tällaista asiaa. Tuomioistuin voisi antaa myös määräyksen esitutkinnan toimittamisesta. Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan tapauksissa, joissa esitutkintalain 2 §:n mukaiset esitutkinnan aloittamisen edellytykset täyttyvät ja tuomioistuin harkitsee oikeaksi esitutkinnan toimittamisen, se tulee antaa poliisin tehtäväksi. 

Ehdotuksen mukaan esitutkinnan suorittamisesta vastaisi syyttäjä, vaikka kysymys ei olisikaan poliisimiehen tekemäksi epäillystä rikoksesta. Työryhmä ei ole lainkaan perustellut kyseistä muutosta. Esitutkintalain säätämisen yhteydessä pohdittiin perusteellisesti erilaisia vaihtoehtoja tutkinnan järjestämiselle. Valittua ratkaisua perusteltiin muun muassa sillä, että syyttäjä muodostuisi mahdollisimman riippumattomaksi tutkinnasta. Aikaisempaa järjestelmää, jossa nimismies toimi samalla syyttäjänä, pidettiin epäkohtana, koska vain esitutkinta- ja syyttäjäviranomaisen erillisyys takaa esitutkinnan puolueettomuuden ja syyttäjän objektiivisuuden. Syyte- ja tutkintatoimen eriyttämistä perusteltiin myös oikeusturvatekijöillä (HE 154/1991). Yksilöiden oikeusturvan katsottiin vaativan, että kaksi toisistaan riippumatonta viranomaista arvioi asiaa ja huolehtii näistä rikosasian käsittelyn eri vaiheista. Vastaaviin perusteisiin tukeuduttiin syyttäjälaitoksen kehittämisen yhteydessä (HE 83/1995 ja Syyttäjälaitostoimikunnan mietintö KM 1995:7). Mikäli oikeudenkäynnin osapuolena esiintyvä syyttäjä toimisi esitutkinnan johtajana tai muutoin keskeisessä roolissa, avaisi se mahdollisuuden syyttäjän esteellisyyttä, puolueettomuutta ja riippumattomuutta koskevalle arvostelulle. 

Samoin poliisirikosten tutkinnanjohtojärjestelylle tavoitteena oli, että tutkinta olisi de facto puolueetonta ja myös näyttäisi siltä ulospäin (HE 131/1996). Tämä erikoisjärjestely katsottiin mahdolliseksi vain, jos syyttäjä toimii poliisista erillisenä.

Tausta-ajatus Suomen järjestelmässä on siten sama kuin esimerkiksi Ranskan tutkintatuomarijärjestelmässä eli sen takaaminen, että syytettä ajava viranomainen olisi mahdollisimman riippumaton epäiltyyn nähden. Tämä saavutetaan sillä, että syyttäjäviranomainen osallistuu esitutkintaan vain hyvin rajoitetusti. Tutkintatuomarijärjestelmää on Ranskassa perusteltu niin, että koska syyttäjä on aikanaan oikeudenkäynnissä osapuolena, joutuisi epäilty oikeudenkäynnissä toiseen osapuoleen nähden erittäin epäedulliseen asemaan, jos syyttäjä olisi alusta lähtien mukana jutun esitutkinnassa, suuntaisi tutkintaa ja tuntisi siten jutun ja sen aineiston läpikotaisin.

ETL:n säätämisen yhteydessä esitetyt perusteet ovat edelleenkin voimassa yhtä painavina. Syyttäjän mahdollisuudet vaikuttaa esitutkintaan on täysin turvattu jo nykyisin laintasoisten säännösten perusteella. Tutkintaa ei tulisi anonyymisti todistaneeseen henkilöön liittyvässä tapauksessa antaa syyttäjän vastattavaksi, vaan menettely tulisi muodostaa nykyisen sääntelyn varaan. Sama koskee myös sitä, että tuomioistuin vastaisi esitutkinnasta ja syyteharkinnasta. Nykyinen kolmivaiheinen menettely turvaa Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan rikosprosessin osallisten oikeusturvan tehokkaammin. Ehdotuksessa mainittu kirjallinen menettelytapa olisi laajoissa rikosasioissa myös vieras suomalaiselle oikeusjärjestelmälle.

3.2 Anonyymin todistelun näyttöarvosta

Työryhmän ehdotuksen mukaan syylliseksi tuomitseva tuomio ei saisi perustua ainoastaan tai pääasiallisesti anonyymiin todisteluun. Ehdotuksessa tuodaan esille toistuvasti myös näyttöarvon heikkous.

Työryhmän ehdotus merkitsee selkeää poikkeusta vapaan todisteiden harkinnan periaatteesta, eikä Helsingin kihlakunnan poliisilaitos pidä rajoitusta suomalaiseen oikeusjärjestelmään soveltuvana. Helsingin kihlakunnan poliisilaitos viittaa tältä osin poliisijohtaja Jorma Toivasen ja käräjätuomari Liisa Paul'in eriävään mielipiteeseen. 

4. Rikollisryhmän toimintaan ja peitetoiminnan kohteena olevaan rikokseen osallistuminen

Työryhmämietinnön mukaan peitetoimintaa tekevälle poliisille voitaisiin antaa lupa osallistua järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan. Edellytyksenä olisi, että peitetoiminnan kohteena on rikos, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään kymmenen vuotta vankeutta ja että peitetoiminnan kohteena on järjestäytynyt rikollisryhmä ja että keino olisi viimekätinen suhteessa poliisin käytössä oleviin muihin keinoihin.  

Helsingin kihlakunnan poliisilaitoksen näkemyksen mukaan ehdotettu vaatimus kymmenen vuoden vähimmäisrangaistuksesta on tarpeettoman rajoittava. Lisäksi ehdotetun säännöksen soveltamista ei tulisi rajata pelkästään niihin tilanteisiin, kun peitetoiminnan kohteena on järjestäytynyt rikollisryhmä, joka määrittely on RL 17:1a sääntelystä huolimatta ongelmallista erityisesti tutkinnan alkuvaiheessa. Vähimmäisrangaistusvaatimuksen tulisi vastata pakkokeinolain (450/1987) 5 a luvun 2 §:ssä säädettyä. Vastaavasti tulisi menetellä peitetoiminnan kohteena olevaan rikokseen osallistumisen kohdalla. Rajoitus haittaisi merkittävästi keskeisten järjestäytyneiden rikollisryhmien toimialojen mukaisten rikosten torjuntaa.

Ehdotuksen mukaan peitehenkilö ei saisi osallistua henkeen, terveyteen, henkilökohtaiseen vapauteen tai seksuaaliseen itsemääräämisoikeuteen kohdistuviin tekoihin. Koska kysymys on peitehenkilön ja muiden ihmisten oikeusturvan kannalta erittäin tärkeästä rajoituksesta, tulisi sen sisältö ilmaista esimerkiksi perusteluissa tarkemmin.

5. Vahingonkorvausvastuu

Työryhmän ehdotuksen mukaan valtio olisi velvollinen korvaamaan vahingon, jonka peitehenkilö on aiheuttanut sivulliselle osallistuessaan järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan. Niissä tapauksissa, joissa peitehenkilö olisi yksin tehnyt vahinkoa aiheuttaneen rikoksen tai myötävaikuttanut siihen, että rikollisryhmän tekemän rikoksen aiheuttama vahinko on kasvanut, valtion korvausvastuu perustuisi ankaran vastuun periaatteelle. Muilta osin valtion korvausvastuu perustuisi siihen, että poliisin tehtävänä on muun muassa rikosten estäminen. Viimeksi mainitussa tilanteessa valtio voisi kuitenkin vapautua korvausvelvollisuudesta, jos valtion puolelta osoitetaan, että peitehenkilön ei kohtuudella olisi voitu edellyttää estävän vahingon syntymistä tai rajoittavan vahinkoa.

Helsingin kihlakunnan poliisilaitos ei pidä ankaran vastuun konstruktiota onnistuneena. Todistustaakan ollessa valtiolla yhdistettynä korvausvastuun rajoittamista koskeviin perusteisiin aiheuttaisi tilanteen, jossa valtion vastattavaksi tulevien korvausten määrää olisi vaikea ennakoida. Lisäksi tuottamuksesta riippumattoman vastuun tilanteessa voitaisiin joutua tilanteeseen, jossa korvausvastuusta vapautuminen edellyttäisi erittäin arkaluontoisten peitetoimintaa koskevien tietojen paljastamista. Pahimmassa tapauksessa tämä voi vaikuttaa järjestäytyneen ja muun vakavimman rikollisuuden torjuntaa heikentävästi. Korvausvastuun perustamista poliisin velvollisuuteen estää rikoksia ei tulisi myöskään muodostaa, kun sääntelyllä nyt mahdollistetaan poikkeus kyseiseen pääsääntöön. Vahingonkorvausvastuu tulisikin jättää nykyisten vahingonkorvauslaista (412/1974) ja poliisilaista (493/1995) ilmenevän sääntelyn varaan.

Esikuntapäällikkö
Apulaispoliisipäällikkö			Jari Liukku

Rikosylitarkastaja			Marko Viitanen

TIEDOKSI
	
	Toimintayksiköt
	Poliisipäällikkö