EDUSKUNNAN OIKEUSASIAMIES

19.2.2010					Dnro 161/5/10

Oikeusministeriö 
PL 25

000230 VALTIONEUVOSTO

Viite: Oikeusministeriön lausuntopyyntö 14.1.2010 (OM 12/41/2007; OM004:00/2008)

LAUSUNTO	Oikeusministeriö on viitekohdassa mainitussa kirjeessään pyytänyt eduskunnan oikeusasiamieheltä lausuntoa työryhmän välimietinnöstä ”Hallintolainkäytön kehittäminen. Prosessityöryhmän välimietintö.” (OMTRM 2009:19). 

		Lausuntonani esitän kohteliaimmin seuraavan. 

1
Yleisiä huomioita
		Työryhmä on välimietinnössään arvioinut, että hallintolainkäyttölain säännöksiin ei liity perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien näkökulmasta voimakkaita muutostarpeita. Hallintolainkäytön soveltamisesta saatujen kokemusten pohjalta työryhmä katsoo, että keskeiset kehittämistarpeet liittyisivät lähinnä suullista käsittelyä ja todistajien kuulemista, viranomaisen prosessiin osallistumista, päätösten tiedoksiantoa, hallintoriitaa, hallintotuomioistuinten turvaamistoimivaltaa sekä oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskeviin säännöksiin. Työryhmä ehdottaa, että näitä säännöksiä täsmennetään ja täydennetään. Erityisesti olisi syytä pyrkiä avaamaan nykyiset viittaukset oikeudenkäymiskaaren säännösten soveltamiseen. 

		Mietinnössä on katsausosa, jonka 2 luvussa on selvitetty hallintotuomioistuinten asemaa ja tehtäviä. Tässä luvussa on käsitelty hallintolainkäytön perusteita ja asiaryhmiä eri tuomioistuimissa. Lisäksi mietinnön 3 luvussa on selostettu hallintolainkäyttölain nykyistä sääntelyä, 4 luvussa on suoritettu kansainvälistä vertailua ja 5 luvussa on arvioitu nykytilaa.  Sen kohdassa 5.3 on selostettu työryhmän teettämiä selvityksiä, joita ovat olleet kyselyt hallintotuomioistuinten lainkäyttöhenkilökunnalle sekä asiamiehille ja avustajille. Lisäksi työryhmä on laatinut selvityksen oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Keskeiset kehittämistarpeet on esitetty mietinnön 6 luvussa. 

		Pidän työryhmän välimietintöä yleisesti ottaen hyvänä. Tärkeää on ollut kyselyjen tekeminen keskeisten ongelmakohtien selvittämiseksi ja pohtimiseksi. Vaikka käsiteltävinä olevien asioiden erilainen luonne vaikuttanee merkittävästi esimeriksi oikeudenkäyntikulujen korvaamiskäytäntöön hallinto-oikeuksissa ja markkinaoikeudessa, näiden erilaisten käytäntöjen esiintuominen edesauttanee pohdintaa korvauskäytännön perusteista eri hallintotuomioistuimissa.  

Muistion kohdassa 6.5 ”Suullista käsittelyä, katselmusta, tarkastusta ja muuta todistelua liittyvät kysymykset” selostetaan hallinto-oikeuksien ratkaisukäytäntöä ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä (EIT) koottuja suuntaviivoja suullisen käsittelyn järjestämisvelvollisuudesta. Tämä jakso on mielestäni perusteellinen ja hyvä pohja hallintotuomioistuimille niiden oman ratkaisukäytännön arvioimiseksi.  Pitäisin sen vuoksi tärkeänä, että ainakin EIT:n ratkaisukäytäntöä koskeva osio mahdollisesti täydennettynä uusilla ratkaisuilla otettaisiin työryhmän ehdotuksista aikanaan laadittavaan hallituksen esitykseen. Näin tämä perusteellinen kooste voisi olla hallintotuomareiden apuna heidän käytännön ratkaisutoiminnassaan. 

2
Huomioita keskeisistä ehdotuksista

Yleistä		Työryhmän ehdotuksen mukaan hallintotuomioistuinten menettelytapojen yhdenmukaisuutta ja ennakoitavuutta voitaisiin turvata täsmentämällä ja täydentämällä hallintoprosessin menettelysääntöjä hallintolainkäytön soveltamisesta saatujen kokemusten pohjalta. Menettelysäännökset tulisi pyrkiä muotoilemaan niin, että ne soveltuvat mahdollisimman laajasti kaikkiin hallintolainkäyttöasioihin. Täsmentämisessä on huolehdittava siitä, ettei yksityiselle asianosaiselle aseteta uusia prosessuaalisia vaatimuksia. Uudistuksen lähtökohtiin kuuluu myös, että siinä olisi turvattava oikeuden tosiasiallinen saatavuus ja sääntelyn tasapuolisuus sekä se, ettei muutoksenhausta aiheudu asianosaiselle kohtuuttomia kustannuksia. 

Pidän työryhmän ehdottamien uudistuksen perusteita säännösten täsmentämisestä ja täydentämisestä kannatettavina. Lain selkeyden vuoksi on myös tärkeää pyrkiä avaamaan nykyiset viittaukset oikeudenkäymiskaareen. 

Yleinen valitusoikeus ja muutoksenhaku ministeriöiden hallintopäätöksiin

Työryhmän ehdotuksen mukaan pääsääntönä säilytetään yleinen valitusoikeus. Lisäksi työryhmä ehdottaa yleissäännöstä, jonka mukaan hallintopäätöksestä saa valittaa riippumatta hallintopäätöksen tekijän organisatorisesta asemasta. Näin valitusoikeus kattaa hallintopäätökset riippumatta siitä, kuka julkista hallintotehtävää hoitaa. Työryhmä ehdottaa myös, että ministeriöiden hallintopäätöksistä valitetaan yleisesti hallinto-oikeuksiin. Vain valtioneuvoston päätöksistä valitettaisiin korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Tavoitteena on, että korkein hallinto-oikeus toimii entistä harvemmissa asioissa ensimmäisen ja ainoana muutoksenhakuasteena. 

Pidä näitä ehdotuksia kannatettavina. 

Viranomaisen asema 	Työryhmä pohtii mietinnössään oikeuskäytännön, perustuslakivaliokunnan lausuntokäytännön, Ruotsin lainsäädäntöratkaisujen, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan sekä kotimaisten tutkimusten ja mietintöjen pohjalta, tulisiko hallintolainkäyttöön luoda muodollinen kaksisasianosaissuhde. Mietinnössä on todettu, että muodollinen kaksisasianosaissuhde selkeyttäisi viranomaisen asemaa prosessissa. Prosessiasetelma saattaisi kuitenkin syventää yksityisen asianosaisen ja viranomaisen välisiä konflikteja ja heikentää yksityisen asianosaisen luottamusta hallintoa ja sen toiminnan puolueettomuutta kohtaan. 

Työryhmän käsityksen mukaan asiaa tulisi erityisesti tarkastella siitä näkökulmasta, millä perusteella ja missä laajuudessa päätöksen tehnyt viranomainen käyttää oikeudenkäynnissä julkisyhteisön puhevaltaa.  Tällöin merkitystä on viranomaisen muodollisen prosessiaseman ohella muillakin seikoilla. Päätöksen tehneellä viranomaisella ei sen muodollisesta asemasta riippumatta ole oikeudenkäynnissä valvottavanaan omaa etuaan, vaan sen tulee pyrkiä lainmukaiseen ratkaisuun. Työryhmän mukaan hallintoviranomaisen puolueettomuus kuuluu hallintolaissa säädettyihin hyvän hallinnon perusteisiin. 

Työryhmän käsityksen mukaan päätöksen tehneen viranomaisen asemaa voidaan hallintolainkäyttöprosessissa selkeyttää muuttamatta sitä muodolliseksi asianosaisasemaksi. Oikeudenkäynnin tasapuolisuutta ja läpinäkyvyyttä voidaan parantaa täsmentämällä säännöksiä päätöksen tehneen viranomaisen velvollisuudesta antaa lausunto, vastata valituksessa esitettyihin vaatimuksiin ja esittää tuomioistuimen pyytämää lisäselvitystä määräaikaan mennessä. Lakiin voitaisiin sisällyttää myös säännös viranomaisen velvollisuudesta ottaa oikeudenkäynnissä huomioon yleisen edun lisäksi yksityiset edut. Lisäksi selkeytetään säännöksiä siitä, milloin viranomaisen edustajaa ei voida kuulla suullisessa käsittelyssä todistajana. 

Työryhmän mukaan päätöksen tehneen viranomaisen valitusoikeudesta hallintotuomioistuimen päätöksestä tulisi sisällyttää säännös yleislakiin. Valituksen tekeminen tulisi kuitenkin rajata vain tilanteisiin, joissa se on tarpeen soveltamiskäytännön yhdenmukaisuuden turvaamiseksi. Valitusoikeus olisi siten rajatumpi kuin yksityisen asianosaisen. Työryhmä ehdottaa, että valitusoikeuden käyttäminen edellyttäisi, että korkein hallinto-oikeus myöntää valitusluvan. Hallinto-oikeuden päätös voitaisiin panna täytäntöön viranomaisen valituksesta huolimatta. Korkein hallinto-oikeus voisi evätä viranomaiselta valitusluvan perustelematta tätä päätöstään. Vastaavaa valitusluparajoitusta voitaisiin harkita myös vakuutus- ja eläkelaitosten kohdalla niiden hakiessa muutosta muutoksenhakulautakunnan päätöksestä vakuutusoikeuteen. Toisena vaihtoehtona olisi viranomaisen valitusoikeuden rajaaminen edellä todetun mukaisesti, mutta valittaminen ei edellyttäisi valituslupaa. 

Ehdotettu sääntely ei vaikuttaisi viranomaisen valitusoikeuteen asioissa, joissa siitä säädetään erikseen. Tarkoituksena ei ole kaventaa valitusoikeutta tilanteissa, joissa kunnalla on oikeus valittaa rajoituksetta korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Sääntelyn selkeyttämiseksi tästä olisi asianmukaista säätää nykyistä täsmällisemmin kuntalaissa. 

Käsitykseni mukaan kuntalain säännökset kunnan puhevallan käyttämisestä ovat yksiselitteiset. Kunnan puhevaltaa käyttää kunnanhallitus, jollei sitä ole johtosäännöllä annettu alemmalle viranomaiselle tai puhevallan käytöstä ole erikseen laissa säädetty.  Asiassa ei siten nähdäkseni ole tarvetta kuntalain sääntelyn selkeyttämiseen. 

Muilta osin totean seuraavan. Mielestäni viranomaisen valitusoikeudesta on syytä säätää yleislaissa. Työryhmän ehdotus valitusoikeuden rajoittamisesta tilanteisiin, joissa valituksen tekeminen on tarpeen soveltamiskäytännön yhdenmukaisuuden vuoksi, perustunee mietinnössä viitattuun perustuslakivaliokunnan lausuntokäytäntöön. Mietinnön mukaan tässä lausuntokäytännössä perustuslakivaliokunta on hyväksynyt päätöksen tehneen viranomaisen valitusoikeuden ylimpään tuomioistuimeen lähinnä silloin, kun se on valitusluvalla rajoitettu koskeviin tilanteisiin eikä valittaminen edellyttäisi valituslupaa. 

Työryhmän ehdotukset ovat tältä osin hieman epäselviä. Olen tulkinnut niitä siten, että viranomaisen valitusoikeus voisi olla joko rajoitettu soveltamiskäytännön yhdenmukaisuuden turvaamista koskeviin tilanteisiin tai toisena vaihtoehtona viranomainen saisi valittaa vain, jos se saa asiassa valitusluvan.

Mielestäni viranomaisen valitusoikeutta ei tulisi rajoittaa vain soveltamiskäytännön yhdenmukaisuuteen liittyvään perusteeseen. Pidän tärkeänä, että viranomainen voi käyttää valitusoikeutta ainakin myös, jos siihen on perusteita asiassa tapahtuneen ilmeisen virheen vuoksi ja mahdollisesti myös muun painavan syyn vuoksi. Rajoitetun valitusoikeuden mallissa ylemmän oikeusasteen olisi kuitenkin ilmeisesti tutkittava, onko asiassa soveltamiskäytännön yhdenmukaisuuteen liittyvää tai muuta säädettyä valitusperustetta. Jos tällaista perustetta ei olisi, valitus jäisi nähtävästi tutkimatta. Näin ollen tämäkin malli olisi kuitenkin tosiasiassa valituslupamallin kaltainen. 

Edellä todetun vuoksi pitäisin ehkä selkeämpänä mallia, jossa viranomaisella olisi oikeus valittaa päätöksestä vain, jos se saa valitusluvan. Valituslupaperusteina olisivat voimassa olevan hallintolainkäyttölain 13 §:n 2 momentissa säädettyjä vastaavat valituslupaperusteet. Tässä mallissa hallintotuomioistuimen päätös saisi nopeammin lainvoiman niissä tapauksissa, joissa vain viranomainen hakee muutosta ja valituslupaa ei myönnetä.

Suullinen käsittely, katselmus, tarkastus ja muut todisteluun liittyvät kysymykset

Työryhmän säännösehdotuksen mukaan asiassa olisi järjestettävä suullinen käsittely, jos asianosainen niin vaatii tai tuomioistuin pitää sitä asian selvittämiseksi tarpeellisena. Suullinen käsittely voidaan jättää toimittamatta, jos 1) esitetyn selvityksen oikeellisuus voidaan muutenkin arvioida niin, ettei siitä jää varteenotettavaa epäilystä, 2) tosiseikat voidaan selvittää muulla tavoin, tai 3) suullisen käsittelyn toimittaminen on muuten selvästi tarpeeton huomioon ottaen asiaan laatu ja merkitys asianosaiselle sekä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimukset. 

Työryhmän mukaan suullisen käsittelyn järjestämisvelvollisuudessa korostuisi se, onko käsittely toisaalta tarpeen tosiseikkojen selvittämiseksi ja toisaalta käsittelyn tarpeellisuus oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteuttamiseksi. Ehdotuksen mukaan asianosaisen on ilmoitettava, minkä vuoksi käsittely on tarpeen ja mitä selvitystä hän siinä esittäisi. Tuomioistuin olisi velvollinen ilmoittamaan suullisen käsittelypyynnön hylkäämisestä oikeudenkäynnin osapuolille ja samalla sen tulisi varata tilaisuus kirjallisen lisäselvityksen esittämiseen. Laissa voitaisiin säätää myös suullisesta valmistelusta. 

Katselmuksen sisältöä täsmennettäisiin ja lisäksi hallintolainkäyttölakiin voitaisiin ottaa tarkastusta koskeva säännös. Todistajan esteellisyydestä, todistamisvelvollisuudesta ja vaitiolo-oikeudesta säädettäisiin täsmällisemmin ja viittauksia oikeudenkäymiskaareen avattaisiin.  

Suullista käsittelyä koskeva säännösehdotus vaikuttaa sinänsä asianmukaiselta. Pidän kuitenkin epävarmana, turvaako säännös riittävän selkeästi oikeuden suulliseen käsittelyyn esimerkiksi sellaisissa veronkorotusasioissa, joissa suullinen käsittely on EIT:n ratkaisukäytännön valossa järjestettävä. 

Ehdotetut yksityiskohtaiset säännökset asian käsittelystä ja selvittämisestä sekä menettelystä suullisessa käsittelyssä tukenevat uudistuksen tarkoitusta lisätä hallintotuomioistuinten menettelytapojen yhdenmukaisuutta ja ennakoitavuutta. Ehdotus päätöksestä selvityksen rajoittamisesta tilanteissa, joissa on vaarana käsittelyn kohtuuton viivästyminen, ja sakon uhan asettaminen viranomaiselle, joka ei kehotuksesta huolimatta toimita vaadittuja asiakirjoja ja selvityksiä, edistänevät valitusasioiden käsittelyn joutuisuutta. 

Tiedoksianto	Tiedoksiantomenettelyn uudistamisen tarkoituksena on monipuolistaa ja tehostaa noudatettavia menettelytapoja. Lakiin otettaisiin oma luku asiakirjojen lähettämisestä ja tiedoksiannosta. Päätös ja muut asiakirjat lähetettäisiin pääsääntöisesti tavallisella kirjeellä tai sähköisesti. Uutena todisteellisena tiedoksiantona olisi lähettäminen vastaanottotodistuksin. Saantitodistusmenettelystä luovuttaisiin. Uutta olisi myös lakiin kirjattava mahdollisuus toimittaa tiedoksianto puhelimitse.

Ehdotuksen taustalla on yleisissä tuomioistuimissa jo käyttöön otetut menettelytavat ja hallituksen esitys (HE 123/2009) oikeudenkäymiskaaren tiedoksiantosäännösten muuttamisesta. 

Yleisissä tuomioistuimissa oikeudenkäyntiavustajien käyttö on laajaa, jolloin tiedoksiantotapojen kehittäminen joustavammaksi on myös helpompaa.  Sen sijaan hallintolainkäytössä yksityinen asianosainen on usein valittajana omassa asiassaan. Hänen kohdallaan uudet ja joustavat tiedoksiantotavat eivät ehkä ole niin nopeasti omaksuttavissa. Voi olla vaara, että yksityinen asianosainen ei esimerkiksi ymmärrä puhelintiedoksiantoa ja sen merkitystä. 

Ehdotetun säännöksen mukaan puhelintiedoksiannossa asiakirja lähetetään kuitenkin myös kirjeitse tai sähköisesti. Lisäksi puhelintiedoksiantoa voidaan käyttää vain, jos asiakirja laadultaan ja laajuudeltaan soveltuu tiedoksiantoon ja vastaanottaja epäilyksettä saa puhelimitse tiedon asiakirjasta ja ymmärtää tiedoksiannon merkityksen. Puhelintiedoksiannon etuna on se, että asiakkaalle voidaan samalla selittää asiaa vapaamuotoisesti ja vastata hänen kysymyksiinsä. 

Vasta mahdollisen uuden tiedoksiantosääntelyn soveltamiskäytännön perusteella voitaneen arvioida sen toimivuutta hallintolainkäytössä. 

Turvaamismääräys	Työryhmä ehdottaa hallinto-oikeudelle toimivaltaa antaa turvaamismääräys hallintoasiassa, jos asianosaisen oikeusturva sitä välttämättä edellyttää. Käräjäoikeuden turvaamistoimivalta hallintoasioissa ehdotetaan samalla poistettavaksi. 

Käsitykseni mukaan esitys on perusteltu. Nimenomaan hallintotuomioistuimilla on asiantuntemus toimivaltaansa kuuluvissa hallintoasioissa antaa myös niitä koskevia turvaamismääräyksiä. 

Oikeudenkäyntikulujen korvaaminen

Työryhmä ehdottaa oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskevien säännösten sisällyttämistä lakiin niin, että lähes kaikki viittaukset oikeudenkäymiskaareen voidaan poistaa. Säännösten sisältöä ei olennaisesti muutettaisi, mutta ne kirjoitettaisiin hallintolainkäytön ominaispiirteet huomioon ottaen. Käytännön yhtenäistämiseksi ja kulujen korvausvelvollisuutta koskevaa säännöstä ehdotetaan täsmennettäväksi. 

Mielestäni ehdotus on perusteltu ja ehdotettu säännös korvausvelvollisuudesta on selkeä ja täsmällinen. 

Hallintoriita		Työryhmän mukaan hallintoriitasäännösten käyttöalaa ei tule laajentaa, mutta sääntelyä voidaan selkeyttää täsmentämällä hallintoriitaa koskevien säännösten soveltamisalaa nykyisen sääntelyn ja oikeuskäytännön pohjalta. Hallintoprosessin menettelysäännösten tulisi soveltua myös hallintoriita-asioihin. Hakemuksen ja annetun päätöksen sisältöä voidaan täsmentää niitä koskevassa omassa säännöksessä. 

Työryhmä on pohtinut myös yleisen määräajan asettamista hallintoriita-asian vireillepanolle. Määräaika voisi työryhmän käsityksen mukaan vastata yleistä velan vanhentumisaikaa, jolloin se olisi kolme vuotta. 

Verojen ja maksujen täytäntöönpanosta annetun lain mukaan julkinen saatava vanhentuu viiden vuoden kuluttua sitä seuranneen vuoden alusta, jona se on määrätty tai maksuunpantu, ja muussa tapauksessa sitä seuranneen vuoden alusta, jona se on erääntynyt. Tässä ajassa saadaan tehdä myös perustevalitus.  Hallintoriita-asiassa on kysymys julkisoikeudelliseen oikeussuhteeseen perustuvia oikeuksia tai velvollisuuksia koskevasta riidasta. Lisäksi näistä molemmista muutoksenhakukeinoista säädettäisiin ehdotuksen mukaan samassa luvussa ”Hallintoriita ja muu hallintolainkäyttöasia”. 

Edellä todetun vuoksi mielestäni olisi luontevampaa kytkeä hallintoriita-asian vireillepanoa koskeva yleinen määräaika perustevalituksen tekemiselle säädettyyn määräaikaan. Muilta osin pidän ehdotusta perusteltuna. 

Ylimääräinen muutoksenhaku

Työryhmä toteaa, että purkuasioissa on koettu ongelmalliseksi, että samat henkilöt tekevät toistuvia purkuhakemuksia, mitä ei voida pitää järjestelmän kannalta toimivana. Ratkaisuksi toistuviin purkuhakemuksiin työryhmä ehdottaa säännöstä, jonka mukaan samassa asiassa saa hakea purkua vain kerran, jollei uuteen hakemukseen ole erityisen painavia syitä. 

Työryhmä ehdottaa myös kantelun ja purun yhdistämistä yhdeksi ylimääräiseksi muutoksenhakukeinoksi. Eräänä perusteena ehdotukselle on se, että hallintokantelu usein sekoitetaan hallintolainkäyttölaissa säädettyyn prosessuaalisen kanteluun. Myös Ruotsissa on vain kaksi ylimääräistä muutoksenhakukeinoa; purku ja menetetyn määräajan palauttaminen. Purun määräaikaa ehdotetaan lyhennettäväksi kolmeen vuoteen. Toimivalta päätöksen purkamiseen olisi vain korkeimmalla hallinto-oikeudella. Lisäksi purun hakemista samassa asiassa rajoitettaisiin vain yhteen kertaan. 

Menetetyn määräajan palauttaminen ehdotetaan muutettavaksi uuden määräajan myöntämiseksi. Toimivalta tämän ylimääräisen muutoksenhakukeinon myöntämiseksi ehdotetaan kaikille laissa tarkoitetuille hallintotuomioistuimille. Tämä merkitsisi, että uuden määräajan voisi myöntää myös muutoksenhakulautakunnat niiden toimivaltaan kuuluvissa asioissa. Uuden määräajan myöntämispäätöksestä olisi muutoksenhaku mahdollista, jos korkein hallinto-oikeus myöntää valitusluvan. Työryhmän käsityksen mukaan valituslupamahdollisuus parantaa oikeusturvaa.

Näiden ehdotusten osalta totean seuraavan. 

Työryhmän ratkaisuehdotus toistuvien purkuhakemusten karsimiseksi poikkeaa oikeudenkäyntiavustajatyöryhmän mietinnön ”Oikeudenkäyntiavustajan kelpoisuuden valvonta” (OMTRM 2009:17) ehdotuksesta, jonka mukaan ylimääräisessä muutoksenhaussa korkeimmassa oikeudessa siirryttäisiin avustajapakkoon. Tämän jälkimmäisen työryhmän edotukseen antamassani lausunnossa 9.2.2010 totesin, että pidin korkeimpaan oikeuteen ehdotettua menettelyä parempana kuin hallintolainkäyttöön esitettyä keinoa. Näkemykseni mukaan lainsäädännön yhdenmukaisuuden kannalta olisi hyvä, että menettelyjä ylimmissä oikeusasteissa ylimääräisessä muutoksenhaussa ei perusteetta säädetä toisistaan poikkeavaksi. 

Työryhmän ehdotus perustunee sen uudistuksen lähtökohtana oleviin periaatteisiin, joihin kuuluu muun ohella, että muutoksenhausta ei saa aiheutua asianosaiselle kohtuuttomia kustannuksia eikä yksityiselle asianosaiselle aseteta uusia prosessuaalisia vaatimuksia. 

Hallintolainkäytössä ratkaistavina olevien valitusasioiden luonteen vuoksi hallintotuomioistuimissa ei ole perinteisesti kovinkaan laajasti käytetty oikeudenkäyntiavustajia. Ylimääräisessä muutoksenhaussa hallinto-oikeuden tai korkeimman hallinto-oikeuden lainvoimaiseen päätökseen on kuitenkin kysymys sellaisten oikeudellisten seikkojen ja edellytysten arvioinnista, joka käsitykseni mukaan edellyttäisi oikeudellista asiantuntemusta. Vaikka oikeudenkäyntiavustajan käyttäminen saattaisi aiheuttaa yksityiselle asianosaiselle kuluja, oikeudellinen asiantuntemus voisi paremmin myötävaikuttaa näiden hakemusten menestymismahdollisuuteen ja siten niin sanottujen turhien hakemusten karsiutumiseen. Asianosaisella saattaisi siten olla tällä keinolla mahdollisuus parempaan oikeusturvaan kuin, että hänellä olisi vain kerran oikeus tehdä ylimääräinen muutoksenhaku ehkäpä omalla hakemuksella, jossa asian oikeudellinen arvio saattaisi todennäköisemmin olla puutteellinen.  

Lisäksi työryhmä esittää purun hakemisen määräajan lyhentämistä kolmeen vuoteen.  Sen sijaan oikeudenkäyntiavustajatyöryhmä ei ehdottanut ylimääräistä muutoksenhakua koskevien määräaikojen lyhentämistä.  Esimerkiksi oikeudenkäymiskaaren 31 luvun 10 §:n 1 ja 2 momentin mukaan riita-asiassa annetun tuomion purkua voidaan säännöksissä säädetyin edellytyksin edelleen hakea vuoden ja viiden vuoden määräajoissa. 

Hallintolain 8 luvussa säädetään päätöksessä olevan virheen korjaamisesta. Luvun 50 §:ssä säädetään asiavirheen korjaamisesta. Voimassa olevan säännöksen sekä hallintolain ja hallintolainkäyttölain muuttamisesta annettua lakia koskevan hallituksen esityksen (HE 262/2009 vp) mukaan asiavirheen korjaaminen asianosaisen vahingoksi edellyttää asianosaisen suostumusta. Vain, jos asiavirhe on ilmeinen ja se johtunut asiasianosaisen omasta menettelystä, suostumusta ei tarvita. Aloite tai vaatimus virheen korjaamiseksi on tehtävä viiden vuoden kuluessa päätöksen tekemisestä. Jos asianosainen ei anna suostumusta, asiavirheen korjaaminen edellyttää, että viranomainen hakee asiassa purkua. 

Lainsäädännön yhdenmukaisuuden sekä hallintolain ja hallintolainkäyttölain kokonaisuuden kannalta en pidä myöskään ehdotettua purun määräajan lyhentämistä kolmeen vuoteen perusteltuna. 

Edellä esitetyin perustein pidän riittävänä ja yksilön oikeusturvan kannalta parempana keinona toistuvien purkuhakemusten karsimiseen avustajapakkoon siirtymistä myös korkeimmassa hallinto-oikeudessa.  

Muilta osin pidän ehdotuksia perusteltuina. 

Uudistuksen toteuttamistapa 

Lopuksi työryhmä pohtii, tulisiko uudistus toteuttaa nykyistä lakia muuttamalla vai säätämällä kokonaan uusi laki. Työryhmän alustavan arvioinnin mukaan noin 35 -50 voimassa olevaa pykälää olisi tarpeen ainakin osittain tarkistaa. Lisäksi lakia olisi tarpeen täydentää siten, että siihen lisättäisiin 30 -35 uutta pykälää. Myös lain rakennetta voisi olla syytä muuttaa. Näistä työryhmän esittämistä syistä johtuen pidän uuden lain säätämistä parempana vaihtoehtona. 

Uudistuksen yhteydessä työryhmä ehdottaa myös lain nimikkeen muuttamista. Muiston perusteella työryhmässä kannatusta on ollut nimikkeellä ”hallintoprosessilaki”. Esikuvana olisi tällöin Ruotsin förvaltningsprocesslag. 

Kielilain mukaan viranomaisen tulee toiminnassaan vaalia maan kielellistä kulttuuriperintöä ja edistää molempien kansalliskielten käyttämistä. Hallintolain hyvän hallinnon perusteisiin kuuluu hyvän kielenkäytön vaatimus. Viranomaisen on käytettävä asiallista, selkeää ja ymmärrettävää kieltä.

Suomen kielitoimiston MOT-sanakirja ei tunne sanaa hallintoprosessi. Sen sijaan sanakirjan mukaan hallintolainkäyttö on tuomiovallan käyttöä hallintoasioissa; hallinto-oikeudellista lainkäyttöä. 

Pidän tärkeänä, että lain nimike olisi sellainen, että se täyttää myös suomen kielellä hyvälle kielenkäytölle lainsäädännössä asetetut vaatimukset.  

Oikeusasiamies		Petri Jääskeläinen

Oikeusasiamiehensihteeri	Ulla-Maija Lindström